254 



dybeste Skarlagen- og Ildfarve; hos andre er Purpur eller 

 Guult det fremherskende, og en stor Mængde har af de 

 de Indfødte faaet Navn af »Papegøier« paa Grund af de- 

 res brogede Farvedragt, f. Ex. uregelmæssige Baand af 

 Blaat, Karmin, Purpur, Grønt, Guult og Graat, krydsede 

 af lodrette Striber af Sort. Savfisken naaer her en. 

 Længde af 6 — 7 Alen, og Haier sværme om ved hele 

 Kysten ; der indtræder stadig det Tilfælde, at Mennesker blive 

 grebne af dem, medens de bade sig, selv i Trincomalies 

 og Colombos Havne. De fanges ogsaa for deres Olies 

 Skyld, og »Hai-Olie« er nu en anerkjendt Udførselsartikel; 

 deres Skind sendes til China for at blive forarbeidet til 

 Chagrin, deres Finner for den i dem indeholdte Gelées 

 Skyld. — Den ovenfor omtalte Sardin gjælder for at være 

 giftig til visse Aarstider (hvilket ogsaa antages andetsteds 

 om andre Fiske af den samme F'amilie), og der fortælles 

 mange Exempler paa, at hele Fiskerfamilier ere døde 

 efter at have spiist den, hvorfor det ogsaa er forbudt i 

 visse Distrikter at fiske dem fra Januar til December, hvilket 

 dog skeer alligevel*). 



Større Interesse frembyde de ceylonske Ferskvands- 

 fiske paa Grund af flere sig til dem knyttende mærke- 



') »Paa Klipper, som vaskes af Brændingen, er der en Mængde af 

 den mærkelige lille Spring-Fisk (Salarias salticus), som besidder 

 den Evne at fare afsted langs med Vandets Overflade og løbe op 

 ad de vaade Stene med den yderste Lethed og Hurtighed. Ved 

 Hjælp af sine Bryst- og Bugfinner og Gjællelaag bevæger den sig 

 hen over det vaade Sand, stiger op ad Mangrovernes Rødder og 

 klattrer op ad Klippernes vaade Sider for at fange Fluer, uden at 

 rives ned ved Bølgernes Anfald. Disse smaa Skabninger ere saa 

 vimse, at det næsten er umuligt at faae fat paa dem, da de 

 kaste sig i Søen ved det mindste Forsøg paa at fange dem. 

 De ere 3—4" lange og af en mørkebruun Farve, saa at det er 

 meget vanskeligt at skjelne dem fra Klipperne«. 



