277 



fugtige Læ, som om deres tynde Hud var bleven sveden 

 ved at udsættes for Heden, om end kun for en kort 

 Stund; og tilsidst hersker der saa dyb en Taushed, at 

 man tydelig hører Uhrets Tikken , ja selv Hjertets Puls- 

 slag blive hørlige. Bøflen lister sig nu til Sumpene og 

 Vandløbene og skjuler sig lige til sit mørke Hoved og de 

 skinnende Horn i Mudderet og Sivene; Elefanten vif- 

 ter sig mat med Grene for at fordrive Fluerne, der plage 

 den; og Hjortene samle sig i Grupper under Krattets 

 Tag. Den lysegrønne Øgle rasler frem af det tørre Løv, 

 springer op ad en Træstamme og standser mellem hvert 

 Spring for at see sig nysgjerrig omkring. Træpikkeren 

 lader Skoven give Gjenlyd af dens Næbs uafladelige Hamren 

 paa den døde Bark, og Skildpadder plumpe keitet ned 

 i det stille Vand, der afspeiler Isfuglens brogede 

 Fjerdragt, medens den holder sin eensomme Vagt over 

 det.« — 



»Saalænge Solen er paa sit Høieste, synes ethvert 

 levende Væsen at undflye dens Straaler og dvæle i den 

 dybeste Skygge. Selv Mennesket standser sit Arbeide, 

 skuffet i alle sine Kunster for at undgaae den udmattende 

 Glødhede; den Reisende, der har været paafærde siden 

 Daggry, hviler til Middagsheden er ovre. Kvæget stønner 

 i sine kvalme Hytter, og Hundene ligge plat paa Jorden 

 med Benene strakte langt fra sig , ligesom for at bringe 

 den størst mulige Deel af deres Legeme i Berøring med 

 den kølige Jord.« 



»Som Dagen lider, kommer Naturen sig igjen af sin 

 Døs og Mathed, Insekterne flagre igjen over de aabne 

 Skovpletter, Fuglene vove sig ned endnu en Gang og de 

 større Dyr luske ud af deres Skjul og drage afsted mod 

 Dammene og Græsgangene. Den Reisende tiltræder igjen 



