289 



paa Island troe, at Dreiesygen er arvelig. Den kan kun 

 opstaae paa denne ene Maade, og naar nogen mener at 

 have seet Exempler paa dens Arvelighed, da kan Kjends- 

 gjerningen, hvortil han støtter sig, gjerne være rigtig, 

 men Slutningen beroer paa en urigtig Forklaring. 



Da den Blæreorm , som foraarsager Dreiesygen , er 

 meget sjeldnere end den, der findes i Nettet, vil ogsaa 

 den tilsvarende Bændelorm hos Hunden være sjeldnere; 

 men da den er forsynet med mange Hoveder, vil Hunden, 

 som fortærer den, ogsaa paa een Gang kunne faae et 

 større Antal Bændelorme. Begge Dele fandt jeg fuld- 

 kommen bekræftet ved mine Undersøgelser af Hundene 

 paa Island, og jeg fandt flere Gange 150 — 180 af denne 

 Bændelorm i een Hund. Den ligner meget den fore- 

 gaaende Art, men er noget mindre og ved flere andre 

 Kjendetegn bestemt forskjeUig fra den, saa at man med 

 Sikkerhed kan adskille dem, naar man er nøie bekjendt 

 med disse Dyr. Da jeg i Juh 1863 besøgte Hr. Distrikts- 

 læge Joseph Skaptason i Hnausum , var han saa god 

 at overlade mig nogle Hunde til Undersøgelse, og jeg 

 fandt i den ene af dem 44 Bændelorme af denne Art; de 

 vare saa smaa , at jeg kunde see, at de ikke kunde være 

 mere end 8 — 14 Dage gamle. Da jeg derefter sagde til 

 Skaptason, at denne Hund for saa lang Tid siden nød- 

 vendigviis maatte have fortæret Blæreormen af Hjernen 

 hos et dreiesygt Faar, lod han høre ad, og det forholdt 

 sig ganske rigtigt saaledes: netop foi* 14 Dage siden var 

 et dreiesygt Faar blevet slagtet der, og denne Hund havde 

 været tilstede, da Hovedet blev skaaret i Stykker. 



Et tredie Slags Blæreorme, og netop det, som her 

 vedkommer os meest, findes i Leveren og Lungen baade 

 hos Faar og Køer (ogsaa hos Geder og Sviin), og det er 



