302 



Aristoteles tiltraadte denne Mening, og paa Ptolemæus's 

 Tid, omtrent halvandet hundrede Aar efter Christi Fødsel, 

 var det en almindelig anerkjendt Sandhed. 



At Jorden er rund er en af vore Børnelærdomme; 

 ved Maaneformørkelserne see vi dens runde Slagskygge 

 paa Maanen; naar et Skib seiler bort fra Landet, for- 

 svinder det efterhaanden for vore Blikke, — først Skroget, 

 derefter den nederste Deel af Reisningen, endelig kunne vi 

 med en god Kikkert endnu skimte de slanke Maste- 

 toppe, indtil ogsaa disse skjules bag det hvælvede Hav. 

 Og lægge vi Mærke til , hvor hurtigt vi tabe Skibets for- 

 skjellige Dele af Syne, saa viser det sig for en løseligere 

 Iagttagelse, at det skeer lige hurtigt, hvad enten vi staae 

 ved Østersøens eller ved Middelhavets eller det stille Havs 

 Bredder. Jorden er rund, og dens Runding er, saavidt 

 vi efter denne Slags Iagttagelser kunne skjønne, den samme 

 overalt; vor Iagttagelse leder os altsaa til den Formodning, 

 at den er en Kugle, eller bestemtere, at Havfladen er en 

 Kugleflade, over hvilken Landene rage op med deres 

 Bjerge, Dale og store Slettestrækninger. 



Paa dette Standpunkt stode alt de græske Philo- 

 sopher, og idet de gik ud fra Jordens Kugleskikkelse som 

 noget givet, begyndte de at arbeide paa at bestemme 

 denne Kugles Omkreds, hvoraf da dens Gjennemsnits- 

 linies Længde, dens Overflades Størrelse og dens Rum- 

 indhold let kunde beregnes. 



For at maale Kuglens Omkreds, maatte man maale 

 en af dens Storkredse, Grændselinien imellem to Halv- 

 kugler; og man maatte da imellem de utallige Storkredse, 

 som kunne tænkes tegnede paa Kuglefladen, vælge en, 

 som forholdsviis let kunde forfølges, altsaa helst enten 

 Ækvator eller en Meridian. Ækvator var dengang ikke 



