332 



Ville vi nu, efterat have lært Welwitschia nærmere at 

 kjende, gjøre os Rede for, hvori det Afvigende egenlig 

 bestaaer, da viser det sig snart, at det ikke er i Stam- 

 mens forunderh'ge Form og heller ikke i dens i Forhold 

 til Alderen saa lave Væxt; thi Dvæ.rgtræer ere ikke saa 

 sjeldne — vi kunne her minde om de mange Dværgformer 

 blandt Cycadeerne og om Dværggrenene hos saa mange 

 af vore Løvtræer *) — men hvor lave disse Træer eller 

 hvor korte disse Træers Grene end vedblive at være, saa 

 voxe de dog hvert Aar ved nytilkomne Aarsskud lidt i 

 Længde; hos Welwitschia derimod er Stammens 

 Høide uforandret den samme; den voxer kun i 

 Brede. Endnu mere afvigende ere Bladene; thi det 

 gjælder ellers som almindelig Regel, at disse Organers 

 hele Udvikling hurtigt afsluttes — Bladene voxe sjeldent 

 mere end eet Aar, ihvorvel de ofte kunne blive siddende 

 i meget længere Tid — men hos Welwitschia synes Stængel 

 og Blad, hvad Væxten angaaer, at have skiftet Rolle; 

 Stængelens Længdevæxt standser meget tidligt aldeles, 

 medens Bladene (som ellers Stængelen) vedblive at 

 voxe, saa at sige, i det Uendelige (o: uden at der 

 i Væxtens egen ]Natur er noget, som betinger dens Af- 

 slutning). 



Nøglen til Forklaring af disse tilsyneladende saa af- 

 vigende Forhold ville vi her, som i alle lignende Spørgs- 

 maal, finde ved at see hen til de tidligere Udviklings- 

 trin. Heldigviis kjende vi Welwitschia, om ikke egenlig i 



voxne i et Rør og bære trerummede Støvknapper. Midt i Blom- 

 sten staaer et nøgent Æg med en lang grifTelformigt forlænget Kiim- 

 mund. Hunblomsten derimod har et \'ingeformigt sammentrykt, 

 kun i Spidsen aabent Blomsterdække. 

 *) See dette Tidsskrift, 2 R. 2 B. p. 121 og 5 B. p. 300. 



