56 



bekjendt forsmaaede den katholske Kirke heller ikke at 

 skaffe sig Tilhængere ved slige Undergjerninger, og om 

 end vor Tid ikke mere troer paa Nutidsmirakler, og »Ild- 

 kongernes« Anseelse er sunken ligefra en Profets til en 

 Dyrehavegjøglers, saa opvække saadanne Ildprøver hos de 

 Fleste altid en vis Undren; medens man er overbeviist 

 om, at en Taskenspillers Kunster, hvor overraskende de 

 end kunne være, altid beroe paa en Skuffelse, kan man ikke 

 godt tænke sig, at nogen Øienforblændelse finder Sted, 

 naar man seer en saadan Ildmand tage et Stykke glødende 

 Jern ud af et Baal og dernæst bøie det mellem Tænderne, 

 eller med sin bare Haand'at røre om i en Kjedel med 

 smeltet Bly. Det synes jo næsten som om den, der kan 

 udføre slige Ildprøver, maa have en Konstitution, der kan 

 trodse alle Varmens og Ildens ellers saa fortærende Virk- 

 ninger. Hvo vilde vel kunne taale at holde sin Haand 

 blot nogle Øieblikke i kogende Vand, der har en Tem- 

 peratur af 100°, og dog er det et meget almindeligt 

 Kunststykke ganske langsomt at dyppe Fingrene ned i' 

 smeltet Jern, hvis Varmegrad er henved 1500°. 



1 1756 opdagede imidlertid en Læge i Duisborg i 

 Holland ved Navn Leiden frost tilfældig et ganske eien- 

 dorameligt Forhold ved Vand ligeoverfor stærkt ophedet 

 Metal; en Opdagelse, hvis videre Forfølgelse, som vi 

 skulle see, ledede til en nølere Undersøgelse af disse 

 Ildprøver og fratog dem hele den mirakuløse Glorie, 

 hvori de tidligere havde staaet. Hildet i den gamle An- 

 skuelse om Elementerne vilde han nølere lære at kjende 

 den Jord, der ved Vandets Fortætning skulde fremstaae 

 som det fjerde Element. Han kom derfor Vand draabeviis 

 i en glødende Metalskaal for efter Fordampningen af den 

 finere Deel at beholde den grovere, jordagtige, tilbage. 



