97 



punkt med Kulturhistorikerens. Misforstaaelsen, vil jeg 

 da sige, beroer paa en Forvexling af Plantens Forhold til 

 Mennesket med dens Forhold til sig selv. Thi hvem vil 

 vel nægte, at den dyrkede Plante er tusinde Gange nyt- 

 tigere for Mennesket end dens vilde Broder. Spørger man 

 derimod om, under hvilke Betingelser Planten bedst og 

 lettest er istand til at opnaae sit af Naturen stillede 

 Formaal — hvor det da især kommer an paa det, der 

 er det endelige Formaal for alle Planters Virksomhed, 

 nemUg Artens Bevarelse — saa maa vi ubetinget henvise 

 til Naturtilstanden. Kulturplanten er altsaa kun ligeover- 

 for Mennesket et forædlet Væsen, i og for sig selv der- 

 imod ikke, men tvertimod stegen ned fra sin sunde livs- 

 kraftige Tilstand og bleven uædlere. Vi ære i den ikke 

 Naturens store Lovgiver, men vore egne Hænders Værk. 



Men maaskee have vi fra Begyndelsen af begaaet en 

 grov Feil i Valget af vore Udtryk? Kan man virkelig tale 

 om Forædling hos Væsener, der som Planterne og Dyrene 

 mangle al Selvbevidsthed, naar Forædlingen dog ikke kan 

 tænkes uden en fri Villiesyttring? Det kan man ganske 

 vist ikke, selv om man ikke nægter dem begge Besid- 

 delsen af et sjæleligt Liv. Altsaa ere baade Planter og 

 Dyr, skjøndt de ere udstyrede med saa skjønne Kræfter, 

 alligevel fordømte til at dvæle i Ufuldkommenheden og ikke 

 tage nogen Deel i den store Bevægelse, som griber ind i 

 Menneskets inderste Liv? Og Plantens Forædling er alt- 

 saa kun et Bedrag, et Skin og ingen Virkelighed, og giver 

 intet Opsving til dens inderste Væsen? 



Lad ogsaa være, at hvad vi pleie at kalde en For- 

 ædling af Planten, i Virkeligheden ikke er det, og at 

 Planten ifølge sine Naturanlæg ikke kan modtage nogen 

 Forædling, saa kan det dog paa den anden Side ikke 



