103 



altsaa det omvendte af Forholdet imellem deres Masser. 

 Har det ene af de to Legemer en forsvindende lille Masse 

 i Sammenligning med det andet, saa vil Forholdet for 

 Iagttagelsen stille sig ganske som om det store Legeme 

 var i fuldstændig Hvile og ensidig drog det mindre ind 

 til sig, saaledes som vi see det, naar et Legeme her ved 

 Jorden falder ned paa den. 



Faaer det faldende Legeme enten ved Faldets Be- 

 gyndelse eller under Faldet et Stød i en Retning, der er 

 forskjellig fra Faldretningen, saa vil det under Samvirk- 

 ningen af det Stores Tiltrækning og Stødet komme til at 

 bevæge sig i en krum Linie, som kan have forskjellige 

 Skikkelser, eftersom Forholdet imellem Stødets og Til- 

 trækningens Styrke er forskjellig. Jo stærkere Stødet er, 

 jo større Hastighed det er istand til at give Legemet, 

 desto længere vil den Bane blive, som det gjennemfarer, 

 før det falder ned paa det tiltrækkende Legeme; og naar 

 Stødets Kraft naaer en bestemt Størrelse, vil det lille Le- 

 geme aldrig falde ned paa det større, men vil enten om- 

 kredse det i en mere eller mindre aflang elliptisk Bane 

 eller ogsaa bestandig fjerne sig fra det og vandre ud i 

 Verdensrummet. Keppler havde netop paavist, at Plane- 

 terne bevægede sig i elliptiske Baner, i hvis ene Brænd- 

 punkt Solen stod; men ikke blot denne, men ogsaa de 

 andre af ham fundne Erfaringssætninger om Beskaffen- 

 heden af Planetbevægelserne stemmede fuldkommen med 

 Newtons Lære om Virkningen af et stort Legemes Til- 

 trækning paa andre Legemer, der vare saa smaa, at 

 deres Tilbagevirkning paa det store saavelsom deres gjen- 

 sidige Indvirkning paa hverandre var forsvindende. Be- 

 væge flere saadanne meget smaa Legemer sig om et 

 større, saa ville deres Bevægelser følge de samme Love, 



7* 



