104 



som gjælde for det enkelte , og deres Omløbstider ville 

 være afhængige af deres Afstande fra Hovedlegemet, netop 

 saaledes som Keppler viste, at Planeternes Omløbstider 

 vare afhængige af deres Afstande fra Solen. 



Have de omkredsende Legemer derimod saa store 

 Masser, at de kunne udøve en kjendelig Tiltrækning saa- 

 vel paa Hovedlegemet som paa hverandre indbyrdes, saa 

 blive Forholdene langt mere sammensatte. Er der idet- 

 hele kun to Legemer , som gjensidig tiltrække hin- 

 anden, saa ville de begge bevæge sig i Ellipser om 

 deres fælleds Tyngdepunkt, idet de følge Kepplers 

 Love. Men kommer der ^t tredie til , saa blive de 

 gjensidige Indvirkninger allerede saa sammensatte , at 

 selv de største Mathematikere forgjæves have anvendt alt 

 deres Snille paa at udforske Lovene for de Bevægelser, 

 der da ville finde Sted. Og er Antallet af Legemer større, 

 saa blive Forholdene selvfølgelig endnu mere forviklede, 

 saa at der neppe er nogen Sandsynlighed for, at det no- 

 gensinde vil lykkes den menneskelige Aand fuldstændig 

 at gjennemtrænge dem. 



I vort Planetsystem kjende vi foruden Solen omtrent 

 hundrede Planeter og adskillige Maaner, som alle udøve 

 en stærkere eller svagere Tiltrækning paa hverandre, be- 

 standig vexlende i Styrke og Retning, da deres Stillinger 

 til hverandre stedse forandres. Den fuldstændige theore- 

 tiske Løsning af det her foreliggende Bevægelsesproblem 

 er altsaa umulig; vi ville ikke kunne udgranske de virke- 

 lige Naturlove for disse umaadelig forviklede Bevægelser, 

 saaledes som vi kunne det, naar der kun er to Legemer, 

 der virke paa hinanden. Derimod ere vi istand til at 

 bestemme Planetbevægelserne tilnærmelsesvis, idet vi tage 

 Hensyn til de gjensidige Indvirkninger; og denne Til- 

 nærmelse til Sandheden kan drives saa vidt, som de 



