107 



udmærkede engelske Astronom Hall ey, havde, ved at sam- 

 menligne Hipparchs Bestemmelser af disse to Planeters 

 Omløbstider omtrent 150 Aar før Christi Fødsel med sine 

 egne, fundet, at Saturns Bevægelse i Tidernes Løb var 

 bleven langsommere, Jupiters derimod hurtigere. Saturns 

 Omløbstid var bleven længere , Jupiters kortere ; og efter 

 Newtons Lære maatte man deraf slutte, at Saturn havde 

 fjernet sig fra Solen, Jupiter derimod nærmet sig til den. 

 Dersom disse Forandringer i de to største iManeters Stil- 

 linger i Systemet vilde fortsættes bestandig, maatte de 

 ende med, at Saturn kastedes ud i det vide Verdensrum, 

 medens Jupiter tilsidst styrtede i Solen; og det er let at 

 tænke sig, at Følgen maatte blive en fuldstændig For- 

 styrrelse af vort hele Planetsystem. Det attende Aar- 

 hundredes største Mathematikere søgte at forklare dette 

 Forhold som en Følge af de gjensidige Tiltrækninger i 

 Overensstemmelse med Newtons Lære. Det vilde imid- 

 lertid ikke lykkes at bringe Iagttagelserne til at stemme 

 med denne, og man søgte da Forklaring af Uoverens- 

 stemmelserne snart i en Modstand imod Planeternes Be- 

 vægelser, hidrørende fra et Stof, som man tænkte sig 

 Verdensrummet opfyldt af, og som man kaldte Æther, 

 snart i Indvirkninger af Kometer, snart i den Formod- 

 ning, at Tiltrækningen skulde bruge en vis Tid til at naae 

 fra Solen til Planeterne. Men ingen af disse Gisninger 

 kunde dog bringe Klarhed i Forholdene. 



I Slutningen af Aarhundredet sammenlignede Lam- 

 bert sine egne Iagttagelser af Saturn og Jupiter med Tyge 

 Brahes og kom derved til det modsatte Resultat af det 

 Halley havde fundet, nemlig at Saturns Omløbstid var 

 bleven kortere , Jupiters længere. Ligeover for denne 

 Modsigelse vare mange Astronomer tilbøielige til at for- 



