110 



ninger. Men der var langt fra Opstillingen af denne Gis- 

 ning til Paavisningen af det Sted paa Elimlen, hvor den 

 formodede Planet stod. Endnu engang forsøgte den yngre 

 Bouvard at bringe Overensstemmelse tilveie imellem 

 Uranus's virkelige Gang og Tiltrækningsloven, men be- 

 standig uden Held. 



Ar ag o opfordrede iAaretl845 en ung Mathematiker, 

 Le Ver rier, til at prøve sine Kræfter paa Løsningen af 

 denne Gaade. Le Verrier indlod sig derpaa og begyndte 

 med at underkaste den hele Uranustheori en fuldstændig 

 ny Undersøgelse, ved hvilken han benyttede alle de ældre 

 Iagttagelser og med den største Omhu beregnede Ind- 

 flydelsen af Saturn og Jupiter. Han kom da til lignende 

 Resultater som hans Forgængere; det vedblev at være 

 umuligt at bringe Overensstemmelse tilveie imellem Ura- 

 nus's Gang og de paa denne Planet virkende bekjendte 

 Kræfter; der blev bestandig Afvigelser tilbage, som tydede 

 paa Indvirkninger af hidtil ukjendte Kræfter. Le Verrier 

 gjennemgik nu de forskjellige Arter af Indvirkninger, som 

 man tidligere havde tænkt paa; og han beviste da, at det 

 hverken kunde være Æthermodstand, eller en stor ukjendt 

 Uranusmaane, eller Kometer, eller endelig Modificationer 

 i Tiltrækningslovene, som her spillede en Rolle. Han 

 viste, at alt tydede hen paa en Tiltrækning, som maatte 

 udgaae fra en hidtil ukjendt Planet. 



Men hvor var denne at finde? hvilken Bane fulgte 

 den? hvor stor var dens Masse? Ved Besvarelsen af disse 

 Spørgsmaal havde Le Verrier ikke andet at støtte sig til 

 end de omtalte Uregelmæssigheder i Uranus's Bevægelse, 

 Uregelmæssigheder, som vel vare store nok til at fordre 

 en Forklaring, men som selv kun ydede en temmelig svag 

 Grundvold for Arbeidet. Det er altid vanskeligere at slutte 



