112 



af de yderste Planeters Afstand temmelig nær er dobbelt 

 saa stor som den foregaaendes. Da Cranus's Afstand var 

 19 Gange saa stor som Jordens, antog Le Verrier, at 

 den nye Planets omtrent maatte være 38 Gange saa stor. 



Da de store ydre Planeters Baner fremdeles temmelig 

 nær falde i samme Flade som Jordens, i Ekliptika, saa 

 var der ogsaa en vis Sandsynlighed for, at det samme 

 vilde være Tilfældet med den søgte Planets. 



Under disse foreløbige Forudsætninger søgte Le Ver- 

 rier da at beregne den ukjendte Planets Baneform og 

 dens Masse saaledes, at Lranusbevægelserne lode sig for- 

 klare deraf paa en tilfredsstillende Maade. Og det lyk- 

 kedes ham virkelig at løse Opgaven saaledes, at der var 

 en fuldkommen tilstrækkelig Overensstemmelse imellem 

 hans Udvikling og alle de foreliggende Uranusiagttagelser, 

 ikke blot de nyere men ogsaa de ældre. 



Det kunde imidlertid ikke nytte stort, at Le Verrier 

 havde beregnet Banen for en Planet, ved hvis Tiltræk- 

 ning han kunde forklare de hidtil saa gaadefulde Uregel- 

 mæssigheder i Uranus's Gang, naar denne Pianet ikke 

 kunde paavises paa Himlen. Den 3Ue August 1846 med- 

 delte Le Verrier det franske Akademi de endelige 

 Resultater af Beregningerne og sendte tillige Underret- 

 ning om dem til Europas forskjellige Observatorier med 

 Angivelse af det Sted paa Himmelen, hvor Planeten paa 

 den Tid maatte søges. Den 23de September modtog Dr. 

 Galle i Berlin Le Verriers Brev; endnu samme Aften 

 rettede han Berlinerobservatoriets udmærkede Kikkert imod 

 det opgivne Sted,' og neppe i en hel Grads Afstand der- 

 fra fandt han en klar Stjerne af ottende Størrelse, som 

 ikke fandtes optegnet paa Observatoriets fortrinlige Stjerne- 

 kaart, og som allerede den næste Aften bestemt viste sig 



