115 



den almindelige Theori for Planetbevægelserne med en 

 maaskee enestaaende Skarpsindighed; medens andre, og 

 deriblandt navnlig Le Ver rier, støttende sig paa Laplaces 

 Theori og paa den senere Tids fortrinlige Iagttagelser, 

 have beregnet Banernes Skikkelse og Stilling, saadanne 

 som de have været Aartusinder tilbage i Tiden, og saa- 

 danne som de ville blive Aartusinder frem. 



Der er et Spørgsmaal, som uvilkaarlig fremstiller sig 

 for Tanken, naar man hører om disse Forandringer i 

 Planetbanerne, nemlig Spørgsmaalet om det hele Planet- 

 systems Bestaaen, om der ikke kan være Grund til at 

 vente, at alle eller dog nogle af Planeterne i Tidernes 

 Løb ville faae deres Baner forlængede i en saadan Grad, 

 at de ligesom de fleste Kometer snart ville komme til at 

 staae meget nær ved Solen, snart ville føres umaadelig 

 langt ud i Verdensrummet, hvor al Virkning af Sollys og 

 Solvarme forsvinder, og hvor alt Liv maa ophøre; eller om 

 de maaskee paa den anden Side ville drages nærmere og 

 nærmere til Solen i bestandig snevrere Baner, og tilsidst 

 ville ende deres selvstændige Tilværelse ved at styrte ned 

 i dens flammende Ildhav. 



Den mathematiske Undersøgelse af dette Spørgsmaal 

 viser, at et saadant Systems Bestaaen er afhængig af 

 Banernes Skikkelse, af de Retninger, i hvilke de enkelte 

 Kloders Omløb omkring Hovedlegemet foregaae, og af Mas- 

 sernes Fordeling paa de enkelte Kloder. Et System af 

 Kloder, i hvilket disse Forhold vare vilkaarlig ordnede, 

 vilde i Tidernes Løb tilintetgjøres af de Tiltrækninger, som 

 vare virksomme indenfor Systemets egetOmraade; det vilde 

 adsplitte sig selv. Kun under visse Betingelser vil et sligt 

 Klodesystems Bestaaen være sikkret. Men disse Betingelser 

 ere netop opfyldte i vort Planetsystem ; saaledes som det 



