119 



Paa den anden Side fortæller Jordhistorien om Tider, 

 da Isen som et mægtigt Lag dækkede Strækninger, der 

 nu ikke blot ere isfrie, men have et mildt Klima og en 

 frodig Vegetation, da Isbræer strakte sig fra Alpernes og 

 Apenninernes Toppe lige ned til Middelhavets Ryster. 



Ogsaa i andre Henseender finde vi talrige Vidnesbyrd 

 om storartede Forandringer, saaledes om vexlende Sænk- 

 ninger under Eiavets Overflade og Hævninger op af dets 

 Skjød. 



Geologerne have i Almindelighed søgt Grundene til 

 disse store Forandringer i Virkninger af Kræfter indenfor 

 Jordens Omraade, men det kan vel være, at de idetmindste 

 tildels maa søges udenfor den, netop i de Forandringer 

 i Jordbanens Form og Stilling, som vi have omtalt i det 

 Foregaaende. Opmærksomheden har allerede for lang Tid 

 siden været henvendt herpaa, og Mænd som H erschel og 

 Humboldt ere komne til det Resultat, at hverken Foran- 

 dringerne af Jordbanens Excentricitet eller af dens Held- 

 ning mod Ækvator kunde have nogen kjendelig Indflydelse 

 paa de klimatiske Forhold. 1 den senere Tid er dette 

 Spørgsmaal imidlertid igjen taget under Behandling af en 

 skotsk Lærd Mr. Croll (Fhilosophical Magazine 1864, 1866 

 og 1867), som, idet han støtter sig til nyere Beregninger 

 af Excentriciteten og Heldningen, kommer til et aldeles 

 modsat Resultat; navnlig tillægger han Forandringerne i 

 Excentriciteten en overordentlig stor Betydning. 



Forandringerne i Excentriciteten vilde kunne paavirke 

 Klimaet paa to Maader, dels ved at forandre den hele 

 Varmemængde, som Jorden modtager fra Solen, dels ved 

 at udøve Indflydelse paa Aarstiderne. 



Efter mathematiske Undersøgelser staaer den hele 

 Varmemængde, som Jorden faaer fra Solen, i omvendt 



8- 



