132 



En uhyre S øile kaktus's (Cereus) sløttelignende Former 

 paa Spidsen af en eller anden Klippetop gav ofte Land- 

 skabet en egen malerisk Charakteer, Natten overrumplede 

 os i Dalen, og vore Fremskridt hæmmedes meget ved at 

 Opuntierne bestandig stak Hestene og gjorde dem stædige 

 og lunefulde. Veien blev værre og værre med hver Fjer- 

 dingvei, og omtrent Kl. 1 1 stoppede en tæt Skov af tornede 

 Planter os aldeles Veien. Da jeg forsøgte at trænge mig 

 igjennem denne Hindring, blev min Hest rasende og begyndte 

 at steile og slaae bag op, saa at jeg kun havde Valget 

 mellem at kaste mig selv af i Krattet eller lade Hesten 

 gjøre det for mig. Jeg valgte det Første, men blev ved 

 mine Forsøg paa at holde det rasende Dyr skifteviis trukket 

 og puffe^t mellem Opuntier, høiere end mit Hoved, indtil 

 mine Klæder bogstavelig vare fæstede til mit Kjød fra 

 Top til Taa af de naaleagtige Torne. Det gik ikke 

 Hesten bedre, men det var ingen Trøst. Jose kom i 

 rette Tid til Hjælp og fangede Hesten, just som Tøm- 

 men brast i min Haand og jeg var nær ved at skulle 

 endydermere lide den ubehagelige Ulempe at miste min 

 Hest. At drage videre den Nat var der ikke Tale om. 

 Hesten havde befriet sig selv for Saddel og Ridetøi og 

 var saa bedækket med Torne, som sad fast i dens Hud, 

 at det var umuhgt at lægge Saddel paa den igjen, og kunde 

 Hesten endogsaa have baaret den, vilde Rytteren ikke 

 kunnet holde ud at sidde i den. Vi sloge os derfor til Ro 

 paa det gunstigste Sted, som tilbød sig, tændte Lys og 

 tilbragte Resten af Natten med at trække Torne ud af 

 Kjødet paa Menneske og Hest. 



Den 18de. Vi brød op igjen ved Daggry og vare 

 heldige nok til at komme gjennem den skrækkelige Huulvei 

 uden videre Uheld. En glat Flade af solbagt Leer, hvori 



