134 



kenens Overflade. Jeg vil her benytte Leiligheden til 

 at bemærke, at overalt hvor jeg undersøgte Bunden i 

 Kløfterne, bar den Præg af, at man vilde kunne finde 

 Vand i en Dybde af ikke over 40 Fod. En lille 

 Lund af Mesquit-Træer med en stærk Afgrøde af tørre 

 Bælge stod ved Bredden af Kløften; dens Frugter afgave 

 et velkomment Foder for Hestene, og det tynde Green- 

 værks svage Skygge gav os nogen Beskyttelse mod de 

 varme Solstraaler, naar vi bredte Tæpper over dem, men 

 intet Hegn mod de svidende Vindpust, der kom som 

 Aanden af en Ovn. Jeg tog min Tilflugt til Vandet, hvor 

 jeg bøiede de høie Siv sammen som et Slags Buur og 

 siddende i Bækken lige til Halsen udnævnte mig selv til 

 Stedets herskende Genius og hvilede mig halvt blundende 

 en Timestid. 



Kl. 5^ e. M. brød vi op igjen i det Haab at naae 

 Vulkanerne ved Midnat. For at lette Dyrene Byrden bleve 

 alle vore Forraad, Tæpper o. s. v. ladte tilbage, saa at 

 vi ikke medtoge andet end vore Vaaben og det nødvendige 

 Vand. To sorte Toppe, mellem hvilke vor Vei gik i nord- 

 ostlig Retning, tjente os til Veivisere; efter at det var 

 bleven mørkt, og de ikke længere vare synlige, maatte 

 vi rette os efter Stjernerne ; men efterhaanden blev Luften 

 diset, og kun af og til kunde vi faae et Glimt af Stjernerne 

 at see. Vi tabte da Sporet, forvildede os ud i de løse 

 Flysesandsbakker, hvor Dyrene sank i og bleve ustyrhge, 

 og maatte tilsidst staae af og lede dem. Jose gav tabt 

 og afslog at gaae videre, før det blev Dag; men da det 

 ikke var muligt at binde Hestene, bleve vi dog ved at ar- 

 beide os frem og slap heldigviis snart efter ud af Sandet. 

 Snart traf vi da ogsaa nogle Salviebuske, af hvilke vi valgte 

 de stærkeste og bandt Dyrene til dem for at vente paa 



