135 



Morgenens Komme. Jordens brændende Varme nødte os 

 til at lægge Saddeltæpperne og Sadlernes Læderovertræk 

 mellem den og os, og dog var det, som om vi skulde 

 bage vore Lemmer; Flestenes Lro holdt os i en stadig 

 Frygt for, at de skulde rive sig løs og efterlade os i en 

 lidet misundelsesværdig Stilling; det er unødvendigt at 

 tilføie, at Natten ikke blev tilbragt med en forfriskende 

 Søvn, og at Morgengryet aldrig har været os mere vel- 

 komment. 



D. 19de. Det viste sig nu, at vi forrige Nat vare 

 komne for langt mod Nord og maatte vende os mod Syd 

 og Øst. De hvide Dampskyer, som stege op fra Dynd- 

 vulkanerne, bleve snart synlige i en Afstand af to Mile. 

 Ved Solopgang afgave Dampudbruddene et imponerende 

 og eiendommehgt Skue; Keglerne, hvorfra de kom frem, 

 kunde tydelig sees, og den underjordiske Tummels dumpe 

 Lyd kunde høres af og til. De sorte Toppe, som havde 

 tjent os som Veimærke Dagen før, laae nu paa hver Side 

 af os. Den til venstre, som laae os nærmest, saae ud 

 som en Lavamasse, opdynget i vilde fantastiske Former 

 og kronet af skarpe Spidser og plumpe Buer, som om det 

 Hele var hærdnet pludselig under den meest voldsomme 

 Kogning. Den fjernere, tilhøire, syntes at være en sort 

 fast Masse med den samme glatte glindsende Overflade 

 som de granit- og gneisagtige Masser, der indfatte Ør- 

 kenen. Hvis den havde en vulkansk Charakteer, var denne 

 ikke saa iøinefaldende som paa den tilvenstre. 



Lidt efter Kl. 6 f. M. naaede vi saa nær hen til 

 Dyndvulkanen, som det ansaaes for raadeUgt at komme 

 tilhest; Grunden var bleven blød og dyndet, og Svovl- 

 lugten og de besynderlige Lyde skræmmede Hestene. Vi 

 overgave dem derfor i Joses Varetægt og gik omtrent 



9* 



