139 



efter at vi havde forladt Dyndvulkanen, gik over en jevn 

 Slette af Sand og Rlaaleer. solbagt og sprukket, tyndt 

 bestrøet med vulkansk Aske og Brudstykker af Obsidian. 

 Runde Huller antydede, livor Dampene vare undslupne, den- 

 gang Jorden var opblødt af Vand. Snart blev Sletten gjen- 

 nemskaaren af 3 — 4 Fod dybe Kløfter, som Jose sagde var 

 Arme af »den nye Flod« — en Green af (^oloradofloden, 

 som forgrener sig, førend den falder i Saltsøen. Levningerne 

 af en overordenlig yppig Plantevæxt, men som nu vare døde 

 og tørre, viste, at Egnen kun var en Ørken paa Grund af 

 Mangel paa Vand. Den Pludselighed og Høide, hvormed 

 Græsset og andre Urter kom frem, dengang »den nye 

 Flod« løsrev sig fra Coloradoen for nogle Aar siden og 

 vandede Ørkenen, erindres af mange, som vare Vidne til 

 den magiske Overgang fra Øde til Frugtbarhed. Det var 

 nu Middag; der blæste en Storm, men den syntes kun ved 

 sin skoldende Tørhed at forøge den rasende Solhede. 

 Vore Vandflasker vare tømte, og Afstanden mellem os 

 og Kilden var dog endnu over to Mile. To Timers 

 Vandmangel er tilvisse intet stort Savn under almindelige 

 Forhold, men hvad det er i Ørkenen, veed kun den, der 

 har prøvet det. Omtrent Kl. 2 e. M. hilste de grønne 

 Buske og Vandets muntre Rislen os; Mænd og Heste 

 styrtede sig i det og priste Kilden i Ørkenen! 



Dyrenes udmattede Tilstand gjorde det umuligt at 

 forlade vort nærværende Opholdssted, førend de vare komne 

 noget til Kræfter igjen , og vi gjorde derfor Anstalter for 

 at lilveiebringe Ly mod Solen. En sort Sky, som i nogle 

 Timer havde hævet sig langsomt fra Vest, mødte endelig 

 Solens Bane og skaffede os Lise ved sin venlige Skygge. 

 Efter et Par Timers forfriskende Blund blev der gjort 

 Forsøg paa at holde Frokost — vi havde Intet nydt den 



