150 



opstaae Lys ved indre Processer i Øiet. Man antog, at 

 der var et hemmeligt Slægtskab mellem Nethindens Nerve- 

 fluidum og Lyset, saaledes at en Virksomhed i det først- 

 nævnte kunde fremkalde Lys. Kattes og Hundes lysende 

 Øine syntes at levere et Beviis for Muligheden heraf; her 

 havde man en selvstændig Lysudvikling, der navnlig skulde 

 vise sig stærk, naar man vakte disse Dyrs Vrede, altsaa 

 frembragte en stærk Bevægelse i deres Nervesystem. Man 

 troede altsaa, at det Lys, man saae, var udviklet i selve 

 Dyrets Øie. 



I et tydsk Folkeeventyr træffe vi ogsaa en Tilhænger af 

 denne Lære i den berømteste af alle tydske Jægere, Hr. 

 v. Miinchhausen. Da denne engang havde tabt Flinten paa 

 sin Bøsse og kort Tid efter blev forfulgt af en Bjørn, 

 fandt han med sin bekjendte Aandsnærværelse og Genialitet 

 paa en ganske mærkelig Udvei. Han lagde an, sigtede, slog 

 sig derpaa med knyttet Næve i Øiet, saa det gnistrede: 

 Bjørnen var skudt. — Men en alvorlig Forlegenhed op- 

 stod i Anledning af en Retssag, hvor Klageren i en mørk 

 Nat havde faaet et Slag i Øiet og paastod, at han ved det 

 derved opstaaede Lys havde kunnet kjende Angriberens 

 Person. Var den nysomtalte physiologiske Anskuelse rig- 

 tig, kunde man ogsaa holde denne Mands Udsagn for tro- 

 værdigt. Theorien om Lysudviklingen i Øiet blev altsaa 

 bragt for Domstolen, og vi ere nu saa lykkelige foruden 

 de øvrige Grunde, som tale imod den, ogsaa at see dens 

 Forkastelighed bekræftet ved en Domstols Kjendelse. 



En nøiagtigere Prøvelse gav Sagen et ganske andet 

 Udseende. For det Første fandt man slet ikke Antagelsen 

 om Synsnervens store Følsomhed bekræftet; tverlimod 

 syntes dens Beskadigelse næsten aldeles ikke at medføre 

 nogen Smerte, medens en Overlast, der tilføiedes en 



