170 



sidder noget Lys.« Man vilde her kunne sammenligne 

 Platos »indre Lys« med INervevirksomheden, og ligesom 

 Plato lader det indre Lys strømme ud for ved de belyste 

 Gjenstande at træffe sammen med det ydre Lys og først 

 lader Bevidstheden om den ydre Gjenstand opstaae ved selve 

 denne, saaledes have Nyere ladet det hemmelighedsfulde 

 Nerveagens træde ud af Øiet for ligeledes ved den betrag- 

 tede Gjenstand at lære dens Tilværelse og Beskaffenhed 

 at kjende. Navnhg hyldede den dyriske Magnetismes Til- 

 hængere denne Lære, da de havde bygget hele deres 

 Theori paa Antagelsen af en Nerveatmosphære, som skulde 

 omgive det menneskelige Legeme. De lode Nervefluidet 

 foretage Reiser til Jordens fjerneste Egne og selv udenfor 

 Jorden for der at udforske, hvad den nysgjerrige ^3agne- 

 tiseur ønskede at vide. Men omendskjøndt denne Fore- 

 stilling om Synet muligviis mere tiltaler den umiddelbare 

 Anskuelse i det daglige Liv, viser den sig dog uholdbar. 

 Thi hvorfor mærker det udstrømmende Nerveprincip eller 

 Bevidstheden ikke, at det kun er Fingeren, som har ud- 

 øvet et Tryk paa Nethinden, og at der slet intet Lys er 

 udenfor? Hvad indtræffer, naar der stødes paa et Speil? 

 Bliver Bevidstheden kastet tilbage derfra paa samme Maade 

 som Lyset? Hvorfor tager den feil af det Sted , hvorpaa 

 det ved Hjælp af Speilet sete Legeme befinder sig? Vi 

 indvikle os i de største Urimeligheder, naar vi ville følge 

 denne Hypothese, og netop derfor har den ikke kunnet 

 skaffe sig Indgang i den mere alvorlige Videnskab. 



Men naar Bevidstheden ikke umiddelbart iagttager 

 Legemerne paa selve det Sted, hvor de befinde sig, kunne 

 vi kun paa en middelbar Maade komme til Kundskab om 

 dem. Denne Kundskab erholde vi dog ikke ved en med Selv- 

 bevidsthed foretagen Slutning, men paa en ligesom mecha- 



