171 



nisk indøvel Maade ved en Slags iiviikaarlig Forestillings- 

 forbindelse af den Art, som pleier at opstaac, naar to 

 Forestillinger meget hyppig forekomme i Forbindelse med 

 hinanden, idet den ene da stedse IVemkalder den anden 

 med en vis Naturnødvendighed. Tænk engang paa en 

 talentfuld Skuespiller, som med Troskab gjongivcr Bevæ- 

 gelserne og den hele ydre Fremtra-den af den l*erson, han 

 fremstiller. Vi kunne i ethvert Øieblik komme paa det 

 Rene med, at det ikke virkelig er den fremstillede Person, 

 vi see paa Scenen, men Skuespiller N. IN., som vi tid- 

 ligere have seet i mange andre Roller; men denne Fore- 

 stilling, som er en Virkning af vor frie og selvbevidste 

 Tænkning, vil dog ikke kunne fjerne det Selvbedrag, som 

 vedvarende lader Rollens Person træde levende frem for 

 os. Vi ville uvilkaarlig tillægge Personen paa Scenen de 

 Følelser, som svare til Rollen, og vente os en dermed 

 overeensstemmende Uandlemaade af ham. Ja ved den 

 høieste Fuldendthed af dramatisk Fremstilling glemme vi 

 Sku-espillerens Kunst, fordi vi finde det, som han foretager 

 sig, ganske naturligt, og kun ved Sammenligningen med 

 de ringere Medspillende, af hvem vi ofte ved Træk, som 

 ikke tilhøre Rollen, men Skuespillerens Person, blive min- 

 dede om den Illusion, som finder Sted, lære vi at skatte 

 en Skuespiller af første Rang. 



Netop saaledes forholder det sig med de optiske Be- 

 drag, naar vi erkjende deres egentlige Sammenhæng. Vi 

 vide i saadanne Tilfælde, at den Forestilling, som Sandse- 

 indtrykkel fremkalder hos os, er urigtig, uden at denne 

 Forestilling dog derfor gjør sig gjældende med ringere 

 Styrke. Og medens det hos Skuespilleren maaskee kun 

 er conventionelle Former af Klædedragt, Bevægelser og 

 Declamation, som vedligeholde Skuffelsen, og vi i det 



