234 



paa de sydligste argentinske og patagoniske Campos, saa- 

 iedes har Burmeister nu ogsaa i disse Egne opdaget 

 en Fugl, som der spiller samme Uolle som Seriemaen 

 længere Nord paa. iVIan træffer Seriemaen saavel i de træ- 

 løse, som i de træbevoxede Campos, maaske dog hyp- 

 pigst i disse; i Regelen seer man den i Løb, thi den er 

 saa sky, at den, naar den seer et Menneske selv i Fra- 

 stand, strax iler bort, og den har da i sit Løb megen 

 Lighed med en løbende Struds; har man den i Fangen- 

 skab og seer den spadsere om, da er dens Holdning 

 mere afmaalt og stiv; Halsen holder den da stivt opret, 

 og Hovedet er opløftet. I Træer sees den yderst sjeldent, 

 og den eneste Maade, hvorpaa den søger at undkomme, 

 er ved de utrolig lange Skridt; ikke destomindre kan 

 den med sine korte Vinger nok flyve et lille Stykke, og især 

 skal den søge en frugtesløs Frelse ved Vingernes Hjælp, 

 naar den efter langt Løb endelig udmattes og indhentes 

 af den til Hest jagende Brasilianer. 



Seriemaen lever gjerne selskabelig, to eller flere 

 sammen, og i Selskab opføre de smaa Koncerter i Campos, 

 der forøvrigt ere lige saa skingrende og uharmoniske som 

 den lille »Joao de barros;« men dens Stemme er en af 

 de ejendommeligste, man kan høre. Skulde man sammen- 

 ligne den med Noget, da maatte det være med en Hunde- 

 hvalps vedholdende Bjæffen; den begynder med nogle faa 

 høje Toner, og idet de efterfølgende synke dybere og 

 dybere, følge de tillige hurtigere efter hinanden. Efter 

 en kort Pause svarer det »syngende« Individs Mage eller 

 Kammerat, og undertiden kan man høre dem saaledes 

 konversere hverandre eller endog den ene Trop en hel 

 anden, der færdes længere derfra. Til enhver Time 

 af Dagen kan man høre denne Koncert, der er saa 



