238 



grove Bjæffen; Myreslugerne og Bæltedyrene komme frem 

 og gaa paa Jagt; de talrige Huller i Lerjorden, de øde- 

 lagte Termitboer vidne den næste Dag om, hvor virk 

 somme de have været, og Fodsporene i den løsere Jord 

 eller Sand, som er skyllet ned i Lavningerne ved Vejene, 

 røbe noksom det Liv, der har hersket. 



Brasiliens aabne Egne ere ikke Hjemsted for slige 

 kolossale, i Flokke levende Dyr, som t. Ex. det ligeover- 

 for liggende Afrikas; vi finde i Campos ingen græssende 

 Hjorder af Gnuer og Antiloper, ingen Flokke af Bison- 

 Oxer som i Nord-Amerikas Prairier, ja selv af de paa de 

 argentinske Pampas saa talløse forvildede Kvæg- og Heste- 

 flokke give Campos os kun et Miniaturbillede*). 



Af Drøvtyggernes store Orden finde vi her saaledes 

 kun Hjortene. Brasilien ejer 5 Hjortearter; den ene, 

 Sumphjorten (C er VU s paludo sus), opholder sig kun paa 

 de jævnlig oversvømmede sumpede Strækninger om de 

 store Floder i det sydlige Brasilien , Parana og Paraguay, 

 samt i Skovene om Rio S. Francisco og nogle af Ama- 

 zonens Bifloder. Den har halvanden Fod høie Takker 

 med 6 — 8 Ender. Denne saavel som Cervus rufus, 

 Brasilianernes »Veado mateiro«, høre nærmest til Skov- 

 faunaen. Den sidste er rødgul, med hvidlige Læber, 

 Strube, Bug og Hale. Dens 3—4 Tommer lange Takker 

 ere udelte. Om Vinteren skal den kaste dem, dog mindre 

 regelmæssig end Tilfældet er med vore europæiske. 

 Mindre end denne er den nydelige Veado catingueiro 



*) Hvad der i høj Grad er til Hinder for en udstrakt Kvægavl paa 

 Brasiliens Campos er deis deres Mangel paa Salt, sonn gjør, at 

 Beboerne stadigt maa forsyne Kvæget dermed, dels en Flue, som 

 lægger sine Æg i ethvert Saar og i Navlen paa de nyfødte Kalve, 

 og hvis udklækkede Larver fremkalde Betæ.ndelse og, naar 

 Menneskehjælp ikke kommer til, i de fleste Tilfælde Døden. 



