308 



kende Masse; i kort Tid er ikke alene al Ynglen i dette 

 Stade, men ogsaa i Nabostaderne, omkommen paa denne 

 Maade, saa at en heel Bistand kan gaae til Grunde i en 

 overmaade kort Tid. 



Allerede de Gamle kjendte denne Sygdom; baade 

 Plinius og Columella omtale den, den sidste under 

 Navnet ncpayedaivda. Der har været mange Hypotheser 

 og Forklaringer af dens Oprindelse og Aarsag i Omløb. 

 Den almindeligste er den, som allerede Columella an- 

 giver, at Bierne under en af deres Udflugter overfaldes 

 af Uveir og gaae til Grunde i saadan Mængde, at Stadet 

 pludselig bliver fattigt paa Bier, og en stor Mængde Lar- 

 ver ligefrem maa sulte ihjel i deres Celler af Mangel 

 paa Pleie. Det samme kan skee, naar koldt Veir nøder 

 Bierne til at samle sig i Stadets Midte : Larverne i de 

 ydre Celler fryse eller sulte da ligeledes ihjel. Men denne 

 Dødsmaade avler ikke nogen Smitsot, og det hele Phæno- 

 men maa overhoved ikke forvexles med en egenlig For- 

 raadnelsessot. De døde Larver raadne først efter deres 

 Død og forvandles ikke til en seig, slimet Masse, men be- 

 holde deres hele Form og Bygning, indtil de skrumpe ind 

 til en tør Masse; eller der udvikler sig, naar Veiret er 

 fugtigt, i de døde Larvers Fedtlegeme en Skimmelsvamp, 

 der tilsidst gjennembryder Overhuden; under dens Ind- 

 virkning bliver Larven steenhaard og tør. Men aldrig vil 

 man finde, at denne »Sygdom« — hvad man dog kun høist 

 uegenlig kan kalde den — smitter de levende Larver 

 eller Puper. Man har ogsaa villet søge Aarsagen til hiin 

 Forraadnelsessot i, at Larverne vare blevne fodrede med 

 giftig Honning (hvilken Egenskab man navilig har tillagt 

 den amerikanske og polske Honning) eller med suur, gjæ- 

 rende Honning. At suur Honning ikke skader Bierne eller 



