345 



fleste mau man vistnok indrømme Lmuli^heden af at bringe 

 dem ind i et hvilketsomhelst saadant S} slem; men dette 

 turde gjælde om de fleste for Dyrenes og IManternes Cd- 

 bredning paa Jordoverfladen gjældende Smaalove. (Geogr. 

 Mittheil.). 



8. Gj øge ns Æg. En fransk Ornithoiog Vian modsiger 

 den temmelig udbredte Tro, som endogsaa i de senere 

 Tider har fundet Forsvarere blandt Ornithologerne, at 

 Gjøgen skulde besidde den Evne at give det Æg, den vil 

 lægge, tilnærmelsesviis samme Farve som de have hos den 

 lille Fugleart, den har udseet til at udklække det — en 

 Theori, hvis overmaade store Vanskeligheder ere indlysende 

 af sig selv. Han mener derimod, at det ikke er ved at 

 narre dem, men ved at indjage dem Skræk, al Gjøgen for- 

 maaer Smaafuglene til at modtage dens Æg. Del var en 

 for ham som Barn og for hans Kammerater bekjendt Sag, at 

 naar de fandt en Hede med et eller flere knuste Æg, var 

 Gjøgeæget ikke langt borte, og han har anstillet en Række 

 Forsøg med at lægge Gjøgeæg eller andre fremmede Æg 

 — udpustede og tildeels fyldte med Sand for at faae den 

 rette Vægt — i forskjellige Smaafugles Reder, og altid 

 fandt han, med en eneste Undtagelse, at disse Fugle kastede 

 Æget ud, naar han havde forsømt at knuse et af deres 

 egne Æg, men beholdt Gjøgeæget, naar dette var skeet. 

 Hverken i det ene eller det andet Tilfælde lignede de 

 fremmede Æg Redens egne saadan, at dennes Beboere 

 kunde narres derved. (Revue de Zoologie 1865). 



9. Saft sugende Træpikkere. Naar en Dyreform 

 optræder med meget eiendommelige, skarpt udprægede 

 Bygningsforhold, som stemme fuldstændig med dens sær- 

 egne Maade at leve paa, skaffe sig sin Føde osv., forsaavidt 



