7 
egen Interesse, at Forholdet ikke blev forrykket, men 
derover har den neppe tænkt ret meget; den jagede og 
fiskede, saalænge der var noget at jage og fiske, og sto- 
lede paa, at »den store Aand« ikke vilde lade sine »røde 
Børn« savne Bisoner, Hjorte, Bævere, Lax osv. Og heri 
tog den heller ikke feil, thi paa Urmennesket var Naturen 
belavet, han hørte ligesom med til Systemet, paa ham var 
der, som sagt, tænkt. — Men anderledes blev det, da 
Folkestammer med høiere Kultur vandrede ind og toge 
Landet i Besiddelse for at dyrke det op. Da begyndte 
en fortvivlet Kamp, bevidst eller ubevidst, med Naturen 
om Herredømmet, og i Reglen er Mennesket gaaet af 
med Seiren, skjøndt ganske vist den tropiske Natur paa 
mange eller maaskee paa de fleste Steder endnu har 
været ham for stærk. Han rydder Skoven for at faae Jord 
til sine Kulturplanter og Foder til sine Husdyr, der yde 
ham langt mere end Naturen formaaede i sin oprindelige 
Skikkelse; Befolkningen tager derfor til, og det ene Stykke 
Land efter det andet bliver forvandlet til Græsgang og 
Kornmark; de store planteædende Dyr forfølges og 
udryddes, dels fordi de give god Føde, dels fordi de 
forgribe sig paa Afgrøden; Rovdyrene ligesaa, fordi 
vi kunne bruge deres Skind, og fordi de røve vore 
dyrekjøbte Husdyr eller endog sætte vort eget endnu 
dyrere Liv i Fare; og udstyrede med Ildvaaben kunne 
vi føre Krigen med anderledes Eftertryk end vore For- 
gængere, Urfolket. Vi anlægge Fabriker, der drives ved 
Vandkraft, udtørre Søer, aflede Aaer; Følgen er, at 
Fiskemængden tager af. i vore ferske Vande, og at 
Fuglelivet forstummer. Hver Gang Bonden rydder et 
Krat i Hjørnet af sin Mark eller et levende Hegn, for- 
jager han en vis Mængde Smaafugle, som maaskee gjorde 
