8 
ham mere Nytte ved at fortære skadelige Insekter end 
Rydningen kan indbringe ham. — Men Menneskets Haand 
naaer meget længere end til hans nærmeste Omgivelser. 
Talrige Pelsjægere trænge for vor Regning frem i ube- 
kjendte Egne og bibringe Dyrelivet der et Knæk, som der 
aldrig lades det Tid og Ko til at forvinde, førend Jagt- 
distriktet er udtømt; og hele Flaader drage ud paa Fiske- 
fangst eller jage Havets Kæmpedyr blot for at faae fat 
i enkelte Dele af disses Legeme, indtil en følelig Aftagen 
af Naturens Rigdom medfører — ikke at Mennesket be- 
tænker sig og standser paa sin ødelæggende Bane af 
Frygt for at udrydde disse Dyr fuldstændig, thi dertil er 
hans Vindesyge for stor og Industriens Krav for tvingende 
— men at Fangsten ikke længere betaler sig; først da 
er der Haab om, at Naturen kan komme lidt til Ro og faae 
Lov til at erstatte sig selv de Tab, den har lidt, forsaavidt 
den endnu formaaer det; thi ofte er det for silde”). Saa- 
længe Naturen er overladt til sig selv — Naturmennesket 
derunder indbefattet — ville vel nogle Arter være hyp- 
pige, andre forholdsvis sjeldne, men ingen vil døe ud 
”) Have vi ikke i den sidste Tid netop paa Grund af Teknikens 
Fremskridt seet denne ufornuftige Forfølgelse vende sig mod 
Dyr, der hidtil vare gaaede fri, fordi det ikke betalte sig at jage 
dem! Hidtil vare saaledes Finhvalerne i Reglen gaaede Ram 
forbi og havde undgaaet de andre store Bardehvalers (Sletbagers) 
Skæbne, fordi deres Barder ere saa korte og deres Spækmængde 
saa ringe, at det ikke lønnede sig at jage disse livlige og hurtige 
Dyr, hvis voldsomme Bevægelser satte Hvalfangernes Fartøier og 
Liv i Fare, Ulykkeligvis falder man nu paa at anvende Damp- 
skibe og Granater i Krigen imod dem, og snart er deres gode 
Tid omme! Jeg haaber af et oprigtigt Hjerte, at en Jagt, hvor 
kun hvert tiende af de dræbte Dyr kommer til Nytte, hurtigere 
vil medføre det ærede »Fiskeriselskabs« end de Hvalarters Øde- 
læggelse, som ere Maalet for dets driftige Virksomhed. 
(Senere Anm.) 
