13 
blandt andre vilde Dyr (Hjorte, Daadyr og Vildsvin) i Sko- 
vene i Omegnen af London i det 12te Aarhundrede, men 
det kan have været forvildede Tamoxer som de, der i en 
langt senere Tid fandtes og tildels endnu findes i Skot- 
land. Fra Europas Fastland ere derimod Efterretnin- 
gerne baade bestemtere og hyppigere. Julius Cæsar 
omtaler den blandt Dyrene i Harzen og beskriver den (med 
nogen Overdrivelse) som »ikke meget mindre end Elefan- 
ten«, samt veed at fortælle om dens Styrke, Hurtighed 
og Vildskab, om hvorledes den fangedes i Gruber, 
hvorledes dens Horn benyttedes til Drikkehorn, ved Fester, 
og hvilken Hæder en heldig Uroxejæger nød; det er 
tydeligt nok, at hans Ord gjælde Uroxen, ikke Bison- 
Oxen. Baade Uroxen og Bisonoxen førtes til Rom for 
at optræde i Dyrefægtningerne paa Circus, og de ro- 
merske Forfattere (Martial, Plinius og Seneca) vide 
meget vel at skjelne mellem dem, de sammenblande dem 
aldrig. I en af en Munk i St. Gallen forfattet Krønike om 
Karl den Stores Krige berettes der om en Jagt, som 
Keiseren holdt i en Skov ved Aachen paa Bisoner og Ur- 
oxer, ved hvilken Leilighed han blev saaret i Benet af en 
Uroxe; dens umaadelig store Horn omtales udtrykkelig. 
Begge Arter nævnes ligeledes i en Bordbøn, forfattet om- 
trent Aar 1000 for Munkene i St. Gallen (om deres Fore- 
komst i Schweiz vidne desuden »Pælebygningerne«), og 
i en. Beretning om'det første Korstog nævnes Uroxen med 
de uhyre store Horn som et Dyr, der blev truffet paa 
Korsfarernes Vei gjennem Tydskland. Nibelungenlied (ned- 
skrevet i Begyndelsen af det 13de Aarhundrede) lader 
Siegfrid dræbe en »Wysent« (oa: »Bison«) og 4 Uroxer i 
Omegnen af Worms, og preussiske Krønikeskrivere fra det 
13de og 15de Aarhundrede nævne baade »Uri« og »Bi- 
sontes« i det daværende Preussen. Albertus Magnus 
