27 
benskilde, er aftaget meget og indskrænket til enkelte 
bestemte Kyststrækninger. Det stille Hav var ogsaa for- 
hen rigt paa sælhundeagtige Dyr — de saakaldte Søløver 
og Søbjørne — men ogsaa dem vidste man at efter- 
stræbe påa Ynglestederne. 1803 var der paa den russiske 
Koloni Unalaschka et Oplag af 800,000 Søbjørneskind, 
hvoraf man kastede de 700,000 i Vandet igjen for ikke 
at trykke Priserne! En saa hensynsløs Ødelæggelse kunde 
kun fåae eet Udfald”). Havodderen, en Mellemform 
mellem Odder og Sæl, var fordum meget hyppig langs 
Asiens cg Nordamerikas Stillehavs-Kyster, men har lidt 
den samme Skjæbne og er nu et forholdsvis sjeldent Dyr. 
Det er Dem Alle bekjendt, at der hvert Aar fanges et 
betydeligt Antal Grindehvaler og et mindre Antal Døg- 
linger ved Færøerne; der dræbes aarlig over tusinde af 
disse store tranrige Hvaldyr, og det er et Velfærdsanlig- 
gende for Øerne at fange saa mange som muligt; der 
vises ingen Skaansel. Alligevel sporer man i det Hele 
ikke nogen Aftagen i disse Dyrs Mængde; efter nogle Aars 
mager Fangst er der hidtil atter indtruffet gode Aar. Endnu 
— saåalænge Fangsten drives ved simple Midler og er ind- 
skrænket til dette enkelte Sted — holder Formeringen Skridt 
med Ødelæggelsen. Anderledes er det gaaet de store, Tran 
og Barder ydende Bardehvaler. Nordkaperen, der 
fordum fangedes i den hele Strækning fra Island til den 
baskiske Bugt og fra Nordkap til den amerikanske Kyst, 
var allerede bétragtet som udryddet; længe havde man 
hverken seet den eller hørt noget om den, da den en 
"skjøn Dag (den 17de Januar 1854) viste sig igjen i 
")-1823 gav Pribyloff-Øerne dog endnu 80,000 Skind, men 1816 kun 
3000 ! (W.). 
