50 
at her ikke længere kan være Tale alene om en Ud- 
ryddelse af de enkelte efterstræbte Dyr, Rensdyret eller 
Ryperne, indenfor deres tidligere mere udstrakte Udbred- 
ningskreds, mem at i det fjerntliggende Tidsrum, da Knok- 
lerne af Snee-Uglen og dens Samtidige indbragtes i Hulerne, 
maae de omgivende Naturforhold have havt en vis Til- 
nærmelse til dem, der nu findes i de høinordiske Lande. 
Til en lignende Antagelse var ogsaa allerede Christy 
bleven ledet derved, at kun i Egne med slige Landes lave 
eller dog betydelig nedstemte Temperatur vilde Beboerne 
kunne udholde Uddunstningen af et saadant Lag af Føde- 
affald, som det, der synes at have været paa Gulvet af 
de Huler, der for kortere eller længere Tid have tjent 
dem til Opholdssted. Men længere end til Slutninger om 
et mere koldt Klima i det daværende Mellem- og Syd- 
frankrig ville Kjendsgjerninger om Dyrenes forandrede 
Udbredningskredse ikke kunne føre os; støttede til dem 
ere vi berettigede til at indrømme, at Forholdene kunne 
have været meget gunstige for et samtidigt Ophold af 
Mennesker og Rensdyr, og, naar vi tillige see hen til at 
Rensdyrets Knokler i mange Huler udgjøre mere end % 
eller 2 af det hele Antal af de spiste Dyrs Knokler, at 
Befolkningen påa sine Steder fortrinsvis har ernæret sig 
af dette Dyrs Kjød og maa have havt en let Tilgang til 
dette Fødemiddel. Derfor behøvede Rensdyret dog ikke 
at have levet i undertvungen Tilstand, som i Lapmarkens 
er vist intet vigtigere, end det Moskusoxen (Ovibos moschatus) 
har givet os. Denne eiendommelige Mellemform mellem Faar og 
Oxe hører nemlig i Nutiden saa aldeles til de høie og kolde 
Regioner, at Forekomsten af dens Knokler i Frankrig, hvor Lartet 
først har paavist dem, ikke kan -andet end forbause os. (Smlgn. 
Compt. rend. de J'Acad. des scienc. 1862 og fl. St.). 
