60 
slet ikke udviklet, og Knoklens Indre frembød da alene. 
svampet Væv. Endeligen bidrager Lartets egen Udtryks- 
maade om de spaltede Knokler påa denne Localitet ikke 
lidet til at fremkalde Tvivl, idet den tydeligen røber, at 
Marvspaltningen ikke her vår som paa andre iagtagne 
Punkter, og uvilkaarligen frygter man for, at Næsehornens 
Knokler snarere have været veirbrustne end slagknuste. 
Saameget- er imidlertid vist, at slige Knokler ikke knuses 
uden svære Slag og meget store Slagmærker, og om disses 
Tilværelse og Natur fordre de ovenanførte Omstændigheder 
nøjere Oplysning af min høitagtede Ven, førend det in- 
teressante Fund ved Åurignac i vore Øine kan blive et 
brugbart Bevis for den uldhaarede Næsehorns Samtidighed 
med Mennesket. , : 
Men have de hidtilværende bedste Vidnesbyrd om 
denne Samtidighed saa liden Beviskraft, saa trænger Viden- 
skaben haardt til nogle bedre. Et saadant vilde det f. Ex. 
være, om man fandt Næsehornsknokler, saaledes som vi 
gjentagne Gange her allerede have fundet Hjortens og 
Uroxens Knokler, med helede Benar efter Vaabensaar og 
med Splinter af Vaabnene endnu siddende i Benmassen 
og overvoxne af denne, og har Næsehornen virkelig været 
samtidig med Mennesket, hvorledes skulde dette da, mere 
end andre Dyr, have undgaaet slige Mærker? Erfaring 
viser, at jo mindre gode Jagtvaaben og Redskaber ere, 
desto flere Dyr saares der ved dem uden at dræbes. — 
Men et saadant vilde det efter min Mening ogsaa være, 
hvis et erkjendeligt, om end raat Omrids af en Rhinoceros, 
udført af en af disse snilde Rensdyrjægere med Sten paa 
Ben eller Rentak, fremkom ved Udgravningen af en Hule; 
og har Næsehornen været der i Egnen paa de Tider, hvor- 
ledes skulde da en saa mærkelig Form ikke ogsaa blive 
