107 
forvandlet Bjergarterne, og i disse Lermasser lige ned til 
Skaane Stene, riflede som dem, man kan tage under 
Gletscherne i Schweitz, osv. 
"Vende vi nu Blikket tilbage, møder det en Række Frem- 
toninger, som alle ståae i nøje Forbindelse med hverandre: 
Østersøen var engang mere salt end nu, havde mere 
Charakteren af et Hav, den var en Del af et østligt 
Ishav ligesom Nordsøen af et vestligt. Dette Ishav stod 
500 Fod høiere (i Forhold til Landet) end det nærværende 
Hav, og selve Landet bærer endnu overalt indtil en Høide 
af femtusind Fod Spor af, at det engang har været be- 
gravet under en uhyre Indlandis. — Man kan forsøge af 
disse Fremtoninger at slutte sig til de store Begivenheders 
Gang i vor nordiske Natur. Tiden for dem ligger os, 
geologisk talt, saa nær, at man næsten venter at see 
Mennesket kigge frem som Vidne til dem; men endnu 
tie Menneskene; det er Stenene, som tale. 
Stor og mægtig hæver sig nu den nordiske Halvøes 
Gneis- og Granitmasse, omgiven af en vidstrakt Sænk- 
ning, som er udfyldt af Havet eller af bundfældte Nedlag; 
" men rimeligvis hævede den sig endnu højere, da Istiden 
indtraadte. Den bar udentvivl en levende Natur, en 
Plantevæxt og et Landdyrliv, men denne blev først kuet, 
derpaa tilintetgjort og har intet Spor efterladt sig. Den 
faste Gneis- og Granitmasse var vel mange Steder be- 
dækket med yngre, løsere Dannelser; de kom først under 
Isploven, førtes bort og udjevnedes, men alt som denne 
Forstyrrelse efterhaanden ramte ældre Nedlag, sank Lan- 
det tillige, Havet kom nærmere, og Isbræerne skiltes mere 
ad. De Isblokke, som løsnede sig fra dem, flød bort paa 
Havet som Isbjerge og medførte, som disse altid gjøre, 
Stykker af den faste Klippegrund, hvorpaa de hvilede; 
