115 
ningerne ind i Øret saa langt, som han kan; han maa 
see, hvad der bliver af den Kraft, der er virksom i disse 
svingende Bevægelser, og først naar hans Sandser ikke 
længere kunne spore dens Virkninger, først da kan han 
give tabt. 
… Som han følger Lyden gjennem Trommehinden til 
det indre Øre, saaledes kan han ogsaa forfølge Lysstraalerne 
påa deres Vei gjennem Øiet. Her er endnu intet Hemme- 
lighedsfuldt: Med Lethed kan man udfinde Straalernes 
krydsende Veie og bringe dem i Samklang med Lysets 
velbekjendte Love. Hvorledes de brydes paa Hornhindens 
Flade, hvorledes Randstraalerne standses af Iris, og hvor- 
ledes de midterste Straaler, efterat Lindsen endnu stærkere 
har rettet deres Baner mod hverandre, omsider samles 
paa Nethinden saaledes, at der dannes et Billede som det, 
hvorfra Straalerne udgik: Alt dette er saa fuldstændig 
Videnskabens Eiendom, at det Hele med Lethed kan efter- 
gjøres ved Konst, og det Billede, vi fåae paa Bagvæggen 
i det mørke Kammer, er ligesaa smukt som det, der 
dannes påa Nethinden i Øiet. Men nu videre — hvad 
bliver der saa af Lysstraalerne? Billedet staaer paa Net- 
hinden; Saa langt er Naturvidenskaben kommen. Men 
nu see vi. I samme Øijieblik, som Nethinden træffes af 
Lysstraalerne, faaer vor Bevidsthed et eiendommeligt Ind- 
tryk. Her synes vi at være ved Randen af den uudfylde- 
lige Kløft, som er Videnskabens Grændse; her er intet 
Spor, der kan lede os videre. | 
Men Naturforskeren kan ikke opgive Sagen, fordi 
Traaden glipper. Han veed fra andre Undersøgelser, at 
Bevidstheden ikke residerer i Nethinden. Han troer endog 
af mange Iagttagelser at kunne slutte, at den udelukkende 
har sit Sæde i Hjernen. Men da han nu kun har forfulgt 
8 = 
