126 
ledes Lydbølgerne ind i det indre Øre, og her træffe de 
påa den særegne Indretning, der skal forvandle dem til 
Nervepirring. Hvorledes dette gaaer for sig, derefter er 
det netop, man i den nyere 'Tid er begyndt at komme 
paa Spor. Der findes nemlig i Øret en heel Række over- 
ordentlig fine, spændte Strænge, den ene større end den 
anden, noget Lignende som Strængene i et Klaveer. Naar 
nu en Tone kommer ind i Øret, vil efter Lydlærens Love 
den Stræng komme i Svingning, hvis egen Tone er den 
samme, som den, der kommer ind. Men nu er hver 
Stræng i Berøring med en af Hørenervens Traade, og 
følgelig ville disse Svingninger pirre den fine Nervetraad 
paa reen mekanisk Maade, ganske som naar vi udenfor 
Øret pirre en hvilkensomhelst Nerve ved gjentagne smaae 
Slag. 
Men ere Nerverne eens i Henseende til det, der sætter 
dem i Arbeide, saa ere de dog ganske forskjellige, hvad 
. Årbeidets Resultat angaaer. Pirres Synsnerven, seer man, 
pirres Hørenerven, hører man, pirres en Bevægenerve, 
udføres en Bevægelse: Større Forskjel i Virkning kan ikke 
tænkes. Men der er,dog den største Sandsynlighed for, 
at denne Forskjel slet ikke beroer paa Nerven, men ene 
og alene paa det Organ, der modtager den ved Pirringen 
afsendte Efterretning eller Befaling. Thi hverken ved den 
mikroskopiske Undersøgelse af Nerverne eller ved noget 
af de Forsøg, som man kan komme til at anstille, uden 
at Organerne komme med i Betragtning, finder man nogen 
saadan Forskjel hos dem, at man derpaa kunde begrunde 
en Adskillelse efter deres ejendommelige Virkning. Den 
eneste charakteristiske Forskjel er netop den, at nogle 
Nerver staae i Forbindelse med eet Organ, andre med et 
andet. Vi maae altsaa for Synsnervens Vedkommende 
