129 
det Samme være maalt, hvor lang Tid der var gaaet mel- 
lem Pirringen og Muskelsammentrækningen. Dette op- 
naaede nu Helmholtz meget smukt derved, at han netop 
frembragte Pirringen ved at slutte den galvaniske Kjæde 
(Galvanismen er jo et stærkt Pirringsmiddel), og da nu 
Musklen trak sig sammen, løftede den en Staalspids op 
af en Skaal med Qviksølv og afbrød derved atter Strøm- 
men, idet det Hele var anordnet saaledes, at den. Vei, 
Strømmen maatte tage, gik gjennem Staalspidsen og der- 
fra gjennem Qviksølvet videre. — Her er nu den Feil, at 
man ikke faåaaer Varigheden af Nerveledningen alene; thi 
Musklen trækker sig ikke sammen i samme Øieblik, da 
Befalingen ankommer gjennem Nerven, og den ringe Tid, 
der hengaaer mellem Nerveledningens Ophør og Musklens 
Sammentrækning, er altsaa med i den fundne Størrelse. 
Men Helmholtz rettede Feilen ved at gjøre to Forsøg 
istedetfor eet. Anbringer man nemlig i det andet Forsøg 
Pirringen påa Nerven een Tomme nærmere Musklen end i 
det første, saa vil Forskjellen mellem Tiderne i de to 
Forsøg udtrykke den Tid. som Nerveledningen har brugt 
for at gjennemløbe denne Tomme af Nerven. 
Helmholtz fandt da, at Hastigheden i Frøens Nerver 
var 80 Fod i Sekundet, altsaa mere end dobbelt saa stor 
som den, hvormed et hurtigtløbende Jernbanetog farer 
hen over Skinnerne, men 12 Gange mindre end Lydens 
Hastighed i Luften. Hastigheden forøges betydelig, naar 
Temperaturen stiger, og lægges Nerven paa lis, kan 
Hastigheden aftage, indtil den er 10 Gange mindre end 
normalt.  Muligviis er det menneskelige Legemes høiere 
"Temperatur den vigtigste Aarsag til, at Ledningens Hastig- 
hed i vore Nerver er mere end dobbelt saa stor, som i 
Frøens, nemlig omtrent 180 Fod i Sekundet. Da man 
Tredie Række. IV. 9 
