132 
saa stærkt, som ingen anden, staaer den dog ikke under 
Villiens Herredømme, men paavirkes derimod med største 
Lethed af forskjellige Sindsbevægelser, saa at det ikke er 
uden Grund, at den almindelige Bevidsthed henlægger vore 
Følelser til Hjertet, som vore Tanker til Hjernen. Dog 
maa i Virkeligheden denne sidste ansees som Centrum 
for begge Dele, og kun gjennem en Nerve, der paa Grund 
af sin vidtstrakte Bane har faaet Navn af nervus vagus, 
kunne Sindsbevægelserne indvirke paa Hjertet. Og Ind- 
virkningen skeer da ogsåa paa en ganske anden Maade, 
end Villiens paa Musklerne. Thi Hjertet slaaer af sig 
selv, det behøver ingen Opfordringer fra Hjernen. Vi 
kunne skjære Hjertet ud af en Frø, og det kan da ligge 
paa Bordet og pulsere i mange Timer. Der findes nem- 
lig i Hjertet selv smaae Hobe af Nerveceller, saakaldte 
Ganglier, og fra disse udgaae Bevægelsesimpulserne; 
de ere altsaa Bevægelsescentra udenfor Bevidstheden. 
Nervetraadene fra nervus vagus træde i Forbindelse med 
disse Ganglier, og ved Forsøg kan man vise deres Virk- 
ning. Man aabner Brysthulen paa et Dyr, saa at man 
kan see Hjertet slaae, -og ved Indsnit paa Halsen blotter 
man Nervus vagus påa dens Vei fra Hjernen til Hjertet. 
Overskjæres nu Nerven, saa at Hjernens Indflydelse er 
afskaaret, staaer Hjertet ingenlunde stille, tvertimod følge 
Hjerteslagene langt hurtigere påa hinanden, og det paa 
en voldsom, uregelmæssig Maade. Det er, som om Hjertet 
løb løbsk, nu da det er unddraget Hjernens regulerende 
Indflydelse; men anvende vi nu et Pirringsmiddel paa 
Nerven nedenfor Overskjæringsstedet, saa sagtnes den 
voldsomme Bevægelse, ja er Pirringen kraftig nok, kunne 
vi faae Hjertet til at staae ganske stille, — Har end 
Hjertet altsaa Impulsen til sine Bevægelser fra sit eget 
