144 
sig for hans gjennemtrængende Tanke: Ved sit skarpe 
Forhør tvinger han Overfladen til at røbe, hvad det skjulte. 
Indre ikke vil aabenbare. 
Saaledes er det let nok at finde store Ord til at prise 
hans Bedrifter, naar man kaster Synspunkterne imellem 
hverandre og ikke har gjort sig tydeligt, hvad det egent- 
lig gjælder om. Thi hvor stort hans Rige end er — 
hvormeget vi end imponeres ved de mange Millioner af 
Mile, ja af Jordbaneradier, som han har til Grændsen af 
sit Land — hvormange Trillioner af Individer han end 
kan optælle i hver Vanddraabe, der findes i hans uhyre 
Rige — såa er det dog et ganske andet Spørgsmaal, 
hvorvidt Naturvidenskaben da virkelig med alle disse Hjælpe- 
kilder er kommet med Løsningen af de Problemer, som 
ere dens egentlige Formaal, det, der giver den en saa 
høi Plads i Videnskabernes Række. Thi Naturvidenskaben 
har noget meget Bestikkende i sit Ydre, som frister til at 
beundre dens Storhed i Noget, der slet ikke er dens 
egentlige Kjerne. Man. imponeres saa let. ved alle disse 
»vidunderlige« Dyr, disse »uhyre« Kloder og disse »sind- 
rige« Apparater, man fortaber sig i Beskuelsen af denne 
uendelige Mangfoldighed og husker ikke, at Videnskabens 
Opgave netop er at bringe Eenhed tilveie. Et videnska- 
beligt Maal er ikke naaet, naar man har fundet noget 
»Vidunderligt«, men netop, naar man kan gjøre dette 
Vidunderlige mindre vidunderligt, naar man kan finde, at 
det er ganske »naturligt«. Folk have i Almindelighed den 
dybeste Respekt for Astronomien. Disse uudmaalelige 
Afstande, disse umindelige Tider, disse Reiser til Stjer- 
nerne, der maatte være begyndte før Noah's Tid og ikke 
vilde være fuldendte endnu, alt dette forekommer En i 
høi Grad imponerende; man synes, at der er noget »Stor- 
