150 
og bekvemme europæiske Befordringsmidler og Alt, hvad 
der minder derom. 
Har man forladt det med al raffineret Civilisation og 
tænkelig Luxus udstyrede Rio Janeiro og fjernet sig endog 
blot nogle ganske faa Mil derfra, såa er man ogsaa strax 
prisgiven til alle de Besværligheder og Savn, som ere og 
i mange Åartier sikkert endnu ville være knyttede til 
Rejselivet i Brasilien. Dampvognens, ja selv vore alminde- 
lige Postvognes Fart var indtil for faa Aar siden noget 
ganske Ukjendt, og naar undtages et Par Rejserouter, 
hvor den Slags Befordringsmidler kunne anvendes, er man 
endnu overalt henvist til de samme, som for 300 Aar 
siden, nemlig Muldyr. Kun nogle faa og korte Jernbane- 
strækninger og en eneste, 25 Mil lang, Landevej ejer det 
uhyre Rige, ellers findes der ikke en for Vogne passaåbel 
Vej. Det Første, en Rejsende maa gjøre, er at kjøbe 
sig Muldyr, leje sig en flink Tjener, der forstaaer at om- 
gaaes dem, samt anskaffe sig en Uendelighed af Gjenstande, 
som høre med til Rejselivet, t. Ex. Kogekar, Paksadler, 
hvis han ikke, saaledes som jeg i det givne Tilfælde 
gjorde, kan og vil slutte sig til en af de Muldyrkara- 
vaner (tropas), der i Tørtiden bringe Indlandets Produkter 
ned til Kysten og føre de europæiske Faåbrikvarer tilbage. 
Det er billigere, men navnlig bekvemmere at leje sig 
Muldyr hos disse, og dette er især at foretrække af den, 
der er ukjendt med Rejsemaaden i Landet; men det gaaer 
langsommere, og man er mere afhængig, idet man ikke 
kan fjerne sig fra den Vej, som Tropaen har at følge. 
Vi standsede paa vor Rejse ved Porto d'Estrella. 
Det var i Mai 1863, at jeg ankom der. Pludselig saa 
jeg mig da hensat i et mig ganske fremmed broget Liv, 
som i en Zigeunerlejr. I den store omtalte Rancho havde 
