163 
med fodhøje Bregner, meget lig vor Ørnebregne, med 
ukrudtsagtige Kurvblomster (især Baccharis-Arter) og smaa 
buskagtige Malvaceer (Sida); denne i højeste Grad uskjønne 
og kjedelige Vegetation er af sekundær Oprindelse; den 
findes nemlig kun paa de Steder, hvor Mennesket ved Øxens 
og Ildens Hjælp har faaet Skoven tilintetgjort og ved et ufor- 
nuftigt Agerbrug ødelagt den saa frugtbare brasilianske Jord- 
bund. De Egne, vi komme igjennem, høre forøvrigt til 
dem, der ere bedst befolkede og opdyrkede i Provindsen 
Kio; jævnlig vil man derfor træffe paa store Facendaer, 
og Plantager med Mais og Bønner, Sukkerrør, Mandiok og 
navnlig med Kaffe indtage store Strækninger, der alligevel i 
Forhold til det Areal, som Skovene bedække, ere ubetydelige. 
Disse Urskovsegne langs Kysten ere de egentlige Kaffeegne, 
fra hvilke den største Udførsel skeer til Rio og derfra til 
Europa. Naar jeg kalder dem Urskovsegne, maa dette 
imidlertid forstaaes saaledes, at de tidligere have været 
bedækkede med Urskov; vil man nemlig tage dette Ord i 
dets strængere Betydning, som en Skov, hvor Mennesket 
endnu ikke hår anrettet Ødelæggelser, kunne de næppe 
fortjene dette Navn. I de Egne, gjennem hvilke Tropa- 
vejen til Provindsen Minas fører, vil man næppe kunne 
glæde sig ved Synet af en »mato virgem«, som Bra- 
silianerne kalde Urskoven, »en jomfruelig Skov«, og jeg tør 
ikke paastaa at have seet en saadan. Det var naturligvis et 
af mine højeste Ønsker at se en Urskov, saadan en rigtig 
ærværdig tusindaarig Skov, hvor endnu intet Træ var blevet 
fældet, og jeg spurgte derfor mange Gange mine Led- 
sagere: Er det Mato virgem, naar jeg kom til en i mine 
Øjne kraftig smuk Skov, og jeg fik vel ogsaa undertiden 
til Svar: »E'sim Senhor, isto é& måto virgem«, »ja vel, det 
er Urskov«, hvorpaa jeg i skyldig Ærbødighed holdt stille 
Tu 
