165 
Tropeiro maa betale Told af sine medbragte Varer og 
Bropenge for Dyrene; to pjaltede Soldater, med Tøfler 
påa de nøgne Fødder og udrustede med en bundløs Bajonet- 
skede, holdt Vagt her og skulde passe paa, at Ingen paåsse- 
rede Broen uden at have ydet sin Afgift. 
Egnene ere, efterhaanden som vi fjerne os fra Kyst- 
bjergene, umærkeligt blevne mere aabne; men det er dog 
stedse skovbevoxede Bakker, der omgive os og til alle 
Sider begrændse Udsigten, og mellem hvilke vi snart nyde 
Skovenes friske, ofte næsten isnende Kølighed, snart 
gjennemglødes af de i de smaåle Dale, hvor ingen Luft- 
ning kan komme ned, indeklemte Solstraaler, Da hæver 
Landet sig atter, især hinsides den ovenfor omtalte By 
Juiz de fora, og paa en Strækning fører Vejen atter stejlt 
opad mellem højere Bjergtoppe og frodigere Skove, fra hvilke 
i Morgentimerne »Guigo«ens (en Abe, Callithrix melanochir) 
larmende Koncert lyder os imøde; Mængden af de vilde 
Dyr er større, og navnlig sværme store Skarer af vilde Duer 
om i Ranchoernes Nærhed og blive Jægeren et let til- 
gængeligt Bytte. Bambusrør voxe i store Grupper ved 
Vejene og bøje sig i zirlige Buer ud over dem; hvidbladede 
Cecropiaer, Dovendyrenes Næringstræer, skinne frem blandt 
den øvrige tropiske Mangfoldighed, og det er tydeligt at 
- se, at Mængden af de falske Parasiter som Bromeliaceer, 
Orchideer osv. tager til; vi staa nemlig foran en ny 
Bjergkjede, Serra da Mantiqueira”), der danner ligesom 
det andet Trin til Højlandet i det Indre. Ligesom hele 
Egnen bag ved os laa som i et Fugleperspektiv, da vi, 
kommende fra Rio, havde besteget Kystbjergene, saaledes 
aabner sig ogsaa nu en vidtstrakt Udsigt over det Land, 
”) Udtales »Manti- kæra«. 
