166 
vi nys kom igjennem, og man faaer da et ret klart Be- 
greb om dettes Natur. Saavidt Øiet rækker, seer man et: 
i høj Grad bakket og bjergrigt Land, helt og helt be- 
dækket med Skov. Hist og her øiner man en aaben lille 
Plet, hvor en Facenda er anlagt, og hvor Kaffeplantager 
eller Maismarker have afløst Skovene, og allerlængst borte 
i Horizonten hæve sig enkelte højere blaalige Bjergtoppe. Vi 
staa her ved den Bjergkjede, som under andre Navne fort- 
sætter sig baade mod Nord og Sydvest, og overalt paa en brat 
Maade gjør Grændsen mellem det skovbevoxede Kystland, 
som vi-nu have gjennemrejst i en Udstrækning af nogle 
og fyrgetyve Mil, og mellem det indre aabne Camposland. 
Fortsætte vi nemlig vor Vei, såa gaaer det, efterat vi ere 
komne over Bjergkammen, endnu en Milsvei umærkeligt 
nedad mellem skovbevoxede Høider, hvor især den brasi- 
lianske Fyr (ÅAraucaria brasiliensis) er hyppig; da aabner 
Egnen sig, den første naturlige blomsterrige Græsmark 
ligger for os — vi have nåaet Camposlandet. 
Jo længere vi komme frem, desto tydeligere aabenbarer 
sig dettes Natur. De endeløse sammenhængende Skove ere 
forsvundne, og over et i Begyndelsen endnu noget bakket 
Land, der længere inde bliver til store Sletter, drage vi 
hen gjennem vidtstrakte Marker; før mødte vi kun paa: 
vor Vei en enkelt Art Græs, næsten et Ukrudt, og påa 
mange Steder kunde man have vanskeligt nok ved at finde 
en ordentlig Græsgang til Dyrene; nu finde vi en Mang- 
foldighed af Arter og Individer. Ukrudts- og Vejplanter 
vare de Blomster, vi før traf flest af; thi vel er Skov- 
floraen rig, sikkert langt rigere end Camposfloraen, men 
den er meget utilgængelig for Botanikeren, thi Træer, 
Slyngplanter, Snyltere, kort sagt, næsten alle Planter skjule 
deres Blomster i Trætoppene, saa man næppe kan øjne 
dem, end sige faa fat paa dem. Nu derimod se vi os 
