190 
Efter at have gaaet en halv Fjerdingvei kom vi til en 
Mur af haard Trachyt, som slet ikke ligner Lavamarken, 
men synes at være skudt op til dette Sted fra en større 
Dybde. Man fortæller ogsaa, at de store Blokke, hvoraf 
den bestaaer, nu og da forandre deres Beliggenhed, naar 
Bunden hæver sig og brister. Overalt saae vi Revner i 
Jordskorpen, og fra mange af dem brød Dampe frem, 
som angreb den sorte Lava og gave den allehaande guld- 
glindsende, røde, violette og grønne Farver. Undertiden 
traadte vi gjennem Lavablærernes tynde Skorpe, og skjøndt 
vi ikke kunde tilbageholde en øjeblikkelig Gysen ved Tanken 
om, hvad der vilde blive Følgen, hvis vi sank igjennem, 
forjog dog Lysten til at see Lavasøen enhver Tanke om 
personlig Fare. 
En halv Mil længere frem kom vi til en frygtetig Kløft 
af tre—fire Fods Brede og såa dyb, at vi ikke kunde see 
Bunden; vi hørte kun Lyden af vore egne Fodtrin, og der 
var ingen Ild at see. Jeg følte mig noget skuffet herved, . 
thijeg mindedes tidligere Besøgeres Beretninger, som havde 
seet hele denne Slette i en ildflydende Tilstand. Da vi 
nærmede os Lua-Pele, saae vi imidlertid en Kegle af en 
fem og tyve Fods Høide med en lysnende Plet paa Toppen. 
Der var da endelig Ilden, men vi skyndte os frem over 
de løse Lavaplader og gjennem Dampen, indtil vi piudselig 
stod ved Bredden af Lavasøen, som var 700 Fod lang, 
5—600 Fod bred og maaskee laae en tredive Fod under 
os. Overfladen var dækket af en mørk Skorpe, men langs 
med Randen var Søen aaben, og der brød den tykflydende 
blodrøde Masse sig med dumpe og hule Brøl mod Bredden. 
Svovldampene, som stege op fra Overfladen, bares bort af 
Vinden, saa at vi kunde nærme os Søens Kant paa Vind- 
siden, men Heden var saa stærk, at vi maatte holde Hæn- 
