212 
viis langtfra den Interesse og Tiltrækningskraft som Dryp- 
steensdannelserne; men saavel for Zoologen som for 
Landets Befolkning er det langt vigtigere end disse. 
Denne Hulernes Udfyldningsjord er nemlig, som jeg alle- 
rede forrige Gang i Forbigaaende bemærkede, saa stærkt 
svangret med Salpeter, at Befolkningen med Fordeel kan 
udgrave den og udlude denne Bestanddeel. I mange Huler 
er Salpeterholdigheden saa betydelig, at et lille Vognlæs Jord 
kan yde to Lispund krystalliseret Salpeter, og for mangen 
en brasiliansk Landmand repræsenterer en slig Hule en 
ganske anseelig Kapital. Det er dernæst hovedsagelig i 
denne Hulernes røde Udfyldningsjord, at Dyreknoglerne 
forekomme; Drypsteensdannelserne indeholde kun sjeiden 
og kun i ringe Mængde slige Levninger. Vi skulle der- 
for endnu omtale, hvorledes denne Jord er kommen ind 
i Hulerne, en Proces, der staaer i et vist Forhold til 
selve Maaden, hvorpaa man maa tænke sig ligesaavel de 
sydamerikanske som de andre Verdensdeles talrige Kalk- 
steenshuler at være dannede. For at forståae den maa man 
erindre, at alle Steenarter, selv de fasteste ikke undtagne, 
ere fulde af Revner og Sprækker, som deels ere fremkomne 
allerede da den hele Masse consolideredes, deels ogsaa 
ere en Følge af, at Steenmassen er bleven skudt i Veiret 
ved underjordiske Kræfter og derved er bragt til at slaae 
Revner. En bekjendt Geolog antager endog slige Sprækker 
og Revner for at være saa hyppige, at han troer at turde 
betvivle, at man noget Sted paa Jorden af en hvilken- 
somhelst Steenart skulde kunne udhugge en ganske com- 
pakt Terning af mere end 9 Fods Gjennemsnit, uden 
at der jo vilde findes en Sprække i den. Disse Revner 
og Smaaspalter kunne igrunden siges allerede at være 
Huler i det smaa; idet de ved Vandets Indvirkning blive 
