222 
Overfladens Ujevnheder, stige op ad 12—1500 Fod høie 
Bakkestrøg og ned i de mellemliggende Dåle, som kun 
ligge 2—300 Fod over Havet eller endogsåa i Linie med 
dette. Jeg anseer det for umuligt, at nogen flydende 
Ismasse skulde kunne drive såa lang en Vei gjennem 
Havet i en bestemt Retning uden at afvige hverken til 
Høire eller til Venstre. Og ligesaa umuligt maatte. det 
være for et saadant svømmende Isbjerg at udskære dybe 
Furer baade paa Høienes Toppe og Sider og i Dalenes Bund. 
Thi det vilde glide hen over denne uden at berøre den, 
og istedetfor at stige op ad Bakkerne vilde det strande 
paa enhver Ophøining i Havbunden, som laae betydelig 
høiere end dets egen Underside, og slap det ind mellem 
to ligeløbende Ujevnheder, vilde det flyde frem og tilbage 
mellem disse. Endelig ere de Virkninger, som udøves af 
faste Ismasser, der glide hen ad Jorden i umiddelbar Be- 
røring med denne, saa forskjellige fra dem, som svøm- 
mende Isbjerge og Ismasser udøve, at skjøndt disse utvivl- 
somt ogsaa lade Vandreblokke falde underveis og frem- 
bringe Striber og Furer, naar de tilfældigvis støde mod 
Havbunden, kunne disse Spor dog lettelig skjelnes fra de 
mere sammenhængende Mærker, som frembringes af 
Jøkler, der hvile umiddelbart påa Jordens Overflade og 
skures hen over den. 
Der synes hidtil at have hersket den største For- 
virring i Geologernes Opfattelse af Strømmenes, Isbjergenes 
og Jøklernes Virkninger. Det er imidlertid paa Tiden, at 
de lære at skjelne mellem Kjendsgjerninger, der ere saa 
forskjellige og saa lette at holde ud fra hverandre, naar 
man først er gjort opmærksom påa dem.  sIndrømmer 
man først Muligheden af, at Snemasser kunne tænkes at 
have samlet sig om Nordpolen i saa stor Mængde, at de 
