238 
bredt Baand af den storbladede ÅAroidee, som kaldes 
Åningå. 
Gjennem denne Skov, hvis Dyreliv var ligesaa rigt 
som dens Planteliv, gled vor Baad roligt afsted i flere 
Timer. Antallet og Arterne af Fugle, som vi såae, var 
forbausende stort. Mellem Siv- og Rørvæxten til begge 
Sider var der fuldt af Vandfugle; meget almindelig var 
især en lille kastaniebrun Vadefugl, Jacana (Sporevingen), 
hvis Tæer ere umaadelig lange i Forhold til Fuglens 
Størrelse og sætte den istand til at løbe hen over Vand- 
planternes Blade, som om det var fast Grund. Det var 
netop deres Yngletid (Januar), og ved hver Vending, 
Floden gjorde, skræmmede vi et Par op af dem. Deres 
flade aabne Rader indeholdt i Almindelighed fem kjød- 
farvede Æg med mørkebrune Zigzaglinier. De andre 
Vadefugle vare en snehvid Heire, en mindre, askefarvet 
af samme Årt og en stor hvid Stork. Den askefarvede 
Heire traf vi altid parvis, den hvide derimod altid enkeltvis, 
staaende roligt ved Kanten af Vandet eller halvskjult i det 
grønne Kapimgræs. 'Træerne og Buskene vare fulde af 
smaa Sangere, men hvilke Arter det var, vilde det være 
vanskeligt nærmere at angive. En almindelig lagttager 
vilde sige, at de lignede vore smaa Skovfugle, men der 
var dog især en, der tildrog sig min Opmærksomhed, 
baade vedsin Mængde og især ved sin Rede, som var den 
mærkeligste, som jeg nogensinde har seet. Beboerne 
kalde Fuglen baade Pedreiro og Forneiro, men begge 
Navne hentyde til dens Redes Beskaffenhed. Den er 
nemlig bygget af Ler og såa haard som Sten. (pedra), og 
har Form ligesom den runde Mandioca-Oyn (forno) hvori 
Landbefolkningen tilbereder Maniokplantens Mel. Den har 
omtrent en Fod i Gjennemsnit og er befæstet med Randen 
