250 
Indsø i Norditalien var fyldt med Is, og disse frosne 
Masser endogsaa naaede Nordafrika, medens en Ismasse, 
som næsten naaede Toppen af Mount Washington i de 
hvide Bjerge (hvilket vil sige, næsten var 6000 Fod tyk), 
skød sig frem over Nordamerikas Fastland — er det, 
siger jeg, saa usandsynligt, at i denne almindelige Istid 
ogsaa Amazondalen havde sin løkel, glidende ned i den 
fra Andernes overskydende Snemasser og svulmende i 
Omfang ved de Sidestrømme, som kom ned fra Guayanas 
og. Brasiliens Høilande? Denne uhyre Jøkel vilde bevæge 
sig i østlig Retning baade paa Grund af Dalens Skraaning 
og påa Grund af sit Udspring i Andernes uhyre Snebe- 
holdninger. Den maa have gjennempløiet og atter gjen- 
nempløiet Dalens Bund, malet alt, hvad der laae under 
den, til det fineste Pulver eller til småa Rullesten og 
ophobet ved sin nederste østlige Ende et Jøkelgjerde af 
ligesåa storartede Størrelsesforhold som den selv og saa- 
ledes opført en mægtig Kystvold tvers over Dalens Munding. 
Man vil spørge mig, om jeg da har fundet de bekjendte 
Jøkelmærker her: — Furerne, Striberne og de polerede 
Flader, som ere saa betegnende for den Jordbund, over 
hvilken en saadan Ismasse har bevæget sig. Jeg- svarer: 
ikke et eneste af dem, af den simple Grund, at der i hele 
Amazondalen ikke findes en eneste naturlig Klippeflade. 
Klipperne ere i og for sig selv af saa løs en Bygning, og 
Nedbrydningen paa Grund af de varme tropiske Regnskyl. 
og det hede Beltes glødende Sol saa storartet og ustandselig, 
at man forgjæves vilde søge efter Mærker, som i koldere 
Klimater og i haardere Stenarter holde sig uforandrede i 
lange Tider. Naar man undtager de afrundede Klipper, 
som i Schweiz ere velbekiendte under det føranførte Navn 
»roches moutonnées«, og som man her kan see påa mange 
