289 
mest ligner den sydeuropæiske Sommer. Luften er renere 
og friskere end i Skovegnene, og man har ikke disses 
hyppige Taager. Højden over Havet gjør vel Tørtiden lidt 
koldere, men tillige Regntiden mindre fugtig, mindre varm 
og mindre rig påa Uvejr; Storme ere ukjendte, og At- 
mosphærens Ko forstyrres kun for ganske kort Tid, naar 
et Uvejr er trukket op, og dog nyder man alle de Goder, 
den tropiske Jordbund byder Menneskene. 
Under et saa lykkeligt Klima maatte ingen Sygdomme 
og Læger kunne existere, og i Regelen vil man heller 
ikke finde mange andre Sygdomme end dem, som Bra- 
silianeren ved sin Letsindighed og Sandselighed selv paa- 
drager sig, men desværre skulle saadanne ogsaa være 
vtroligt almindelige. Dog tør jeg ikke indlade mig paa 
dette, for mig fjernt liggende Emne, og skal derfor kun 
tilføje et Par Notitser, som maaske kunne have Interesse. 
Visse Aarstider og visse Egne synes fortrinsvis at dis- 
ponere til bestemte Sygdomme; jeg vil herhen just ikke 
regne Koldfebrene, - der ofte paa en mærkelig Maade 
findes bundne til et gånske enkelt Sted, og især herske 
langs de større, mere sumpede Floder, naar efter 
Regntiden Vandene atter falde og lade den af forraad- 
nende dyriske og vegetabilske Dele bedækkede Flodbred 
blottet; men t. Ex. en Art Kretinisme, som Brasilianerne 
kalde »papo«, og som bestaaer i Opsvulmninger af Binde- 
vævet paa Struben, saa at de med denne Sygdom behæf- 
tede Individer for paa Halsen bære Knuder eller Klumper 
ofte af en saa kolossal Størrelse, at man ikke fatter, at 
Vedkommende kunne gaa om med dem. Den synes navnlig 
at have hjemme i Kalkegnene og er paa enkelte Steder 
meget hyppig; en Landsby, Rio manso, kaldes her- 
efter endog »arrayal dos papos«. Det er imidlertid en 
