294 
langtfra alle det samme Udseende. Som oftest have de, 
selv om de forresten ere sønderbrudte og beskadigede, 
dog bevaret alle de smaa Ujævnheder, alle de fremsprin- 
gende Kanter og Udvæxter, hvormed de oprindeligt have 
været forsynede; Jorden, hvori de have ligget skjulte, har 
udvendigt farvet dem gule eller guulrøde, men bryder 
man dem over, viser Brudfladen den reneste hvide Farve. 
Deres indre celluløse Structur er fremdeles ganske ufor- 
andret, men de ere meget lettere eud friske Knogler og 
hyppigt saa skjøre, at de endog ved et uforsigtigt Tryk 
kunne knuses eller smuldre mellem Fingrene; de klæbe 
endelig stærkt til Tungen og udbrede ikkun ringe Lugt, 
naar man lægger dem paa Gløder. Den Forandring, som 
i dette Tilfælde er foregåaet med Knoglerne, bestaaer i, 
at deres bløde organiske Bestanddele, deres bruskede og 
geleeagtige Dele, ere forsvundne, og man kan ved et meget 
simpelt: Forsøg let overbevise sig om,-at det forholder 
sig saaledes. Det er noksom bekjendt, at hvis man lægger 
en frisk Dyreknogle i fortyndet Saltsyre og lader den for- 
blive der i nogle Timer, vil man, naar man atter tager 
den op, finde, at alle dens haarde, jordagtige Bestanddele 
ere udtrukne og forsvundne, og at man istedetfor den 
haarde Knogle nu har en blød, i alle Retninger bøielig 
og elastisk Brusk, som imidlertid har bevaret den op- 
rindelige Knogles hele Form selv i de mindste Enkelt- 
heder. Men prøver man det samme Expériment med en 
af de nys beskrevne Knogler, opløses den fuldstændigt, 
uden at der bliver noget tilbage af den. Andre fossile 
Knogler have vel omtrent samme Udseende som den 
første Slags, men ere derimod betydelig tungere end disse 
og selv end friske Knogler, og undersøger man dem møiere, 
finder man, at Grunden til deres Tyngde er den, at en 
