304 
ninger i en langt større Mængde. Store og frygtelige 
Kattearter gaves der unægtelig flere af i Brasilien i hine 
længst forsvundne Tider, og deres Knogler ere ikke saa 
sjeldne i Hulerne som Bjørneknogler; men de nulevende 
store sydamerikanske Katte, Jaguaren (eller Onca'en) og 
Kuguaren (Susuarana'en), ere ikke Hulebeboere, de slæbe 
desuden ikke deres Bytte hen til deres Leie, men for- 
tære det paa Stedet, hvor de dræbe det, og at tillægge 
deres Forgjængere i den brasilianske Fauna en ganske 
anden Levemaade, naar ikke tvingende Grunde nøde dertil, 
er ialfald meget voveligt. Det bliver saaledes væsentlig 
kun i Hundegruppen, at man kunde vente at finde Op- 
havsmændene til en Deel af de Knogleophobninger, der 
findes i Hulerne, og virkelig gaves der i Fortiden flere 
Hundearter i Brasilien af meget kraftigere Bygning end 
Nutidens, men selv den største af dem overgik dog ikke 
den almindelige Ulv i Størrelse; og det kan saaledes i 
ethvert Tilfælde neppe være andet end middelstore . Dyr, 
de kunne have slæbt ind; Levninger af store, tildeels 
colossale Dyr kunne ikke være indbragte paa denne Maade. 
Der er desuden en særegen Omstændighed, som maa 
komme væsentlig i Betragtning, naar der spørges, om en 
Deel af Hulernes Knogler kunne hidrøre fra de fossile 
Hundearters Maaltider. De store Katte fortære ikkun 
Kjødet og Indvoldene af de Dyr, de dræbe; iXnoglerne 
lade de ligge; det samme gjælder for største Delen, om 
end ikke ganske i samme Grad, om Bjørnene. Hyænerne 
og Hundene derimod gnave og sønderbide ogsaa Knog- 
lerne; de første æde dem endogsaa næsten heelt op og 
levne kun de allerhaardeste Dele af Skelettet. Hundene 
kunne med deres langt svagere Bid vel ikke udrette fuldt 
saa meget, men ogsaa de opæde ialfald visse Knogler og 
