318 
med store vorteformige Knuder, levede i Amerika endnu 
i Mængde i den Tid, med hvilken vi her beskjæftige os, 
skjøndt den samtidigt. allerede var stærkt ifærd med at uddøe 
iden gamle Verden, hvor den næsten ganske er indskrænket 
til de miocene og pliocene Jordlag. Allerede Garcilaso 
de la Vega og selv endnu ældre Skribenter, saasom Pedro 
Cieca de Leon og Augustine Zeraté, berette om Levninger 
af Mastodonter, som i stor Mængde fandtes i Jorden 
påa forskjellige Steder i det fordums Inca-Rige. Efter 
Datidens sædvanlige vrange Forestillinger bleve disse Dyrs 
store Tænder og Knogler rigtignok dengang antagne for 
Levninger af en uddød Race af kjæmpestore Mennesker; 
men med Videnskabens stedse stigende Udvikling blev 
deres rette Natur erkjendt, og allerede i Begyndelsen af 
dette Aarhundrede godtgjorde Cuvier, at et Par Arter af 
den ovennævnte Slægt i ældgamle Tider havde været 
udbredte over det columbiske, peruanske og bolivianske 
Høiland. Mastodonterne vare imidlertid ikke indskrænkede 
til Andeskjædens Høisletter; de udbredte sig i hine Tider 
ogsaa til Brasilien; men det er kun i tre eller fire Huler, 
at Lund har truffet Levninger af dem, og de fundne Brud- 
stykker ere deels altfor ubetydelige, deels hidrøre de fra altfor 
unge Dyr til at man ved Hjælp af dem kan afgjøre, om 
den Mastodont, der engang havde hjemme i Brasilien, 
var den samme som nogen af dem, der samtidigt vare 
udbredte over de nysnævnte Høisletter. , 
Hovdyr ere nu for Tiden just ikke talrige i Brasilien; 
een Tapir, to Navlesviin og fire Hjorte ere Alt, hvad 
der findes. I den længst forsvundne Tid, med hvis 
Dyreverden vi beskjæftige os, forholdt det sig anderledes. 
Foruden de nysnævnte Slægter, som allerede optråadte 
dengang og, mærkeligt nok, ialfald tildeels med de selv- 
